Иржи Прохазка
Лов на лисица
1948 г.

Превод от чешки: Стела Атанасова, 1987

chitanka.info

1

Над посребрените от мразовитата февруарска нощ покриви се носеха трептящите далечни звуци на карнавална музика.

Градчето спеше, сгушено в своите тесни дворчета и улички, нашарени от извитите сенки на клоните в градините и алеите. Хвърляше ги оскъдната светлина, която се плъзгаше от уличните фенери и се разливаше върху жълтеникавите локви по неравния паваж. Но всяко едно от тези неясни петна накрая също изчезваше в ледената нощна мъгла, сред която градските фенери стърчаха като фарове.

Внезапно отнякъде се появи човешка фигура — или по-скоро привидение, носещо се в мътното улично осветление на малкия провинциален град. Неочаквано изплуваше в светлината като стожер, но веднага след това изчезваше в тъмнината.

Не се знае дали това беше човек, или само неговата сянка. Вървеше към мястото, откъдето се носеше музиката, сякаш тя го привличаше и примамваше. От време на време мелодията заглъхваше и се губеше в пространството, за да избликне отново иззад най-близкия ъгъл със своята изумителна интонация.

Внезапно мелодията съвсем стихна.

Двата широки прозореца на салона на местното гимнастическо дружество хвърляха върху тротоара оранжеви правоъгълници светлина. Пред единия от тях човекът намали крачка и застана като вкопан в земята. Известно време стоя така, сякаш изчакваше нещо, после едва забележимо помръдна към остъклената врата, но като че ли се отказа, рязко се обърна и отново бързо изчезна в тъмнината.

Никакъв шум от отронено камъче или пък от приглушени стъпки по паважа не издаде, че оттук бе преминал непознатият посетител.

Зад почетната маса, на видно място в залата, бавно и тържествено се изправи инженер Чадек, снажен мъж на около петдесет години с леко очертаващо се бирено коремче и вечна усмивка на интелигентното лице. Той се огледа на всички страни, вдигна чаша с вино и изчака присъствуващите да осъзнаят значението на този момент, да отделят устни от своите половинлитрови халби, да замлъкнат в наполовина недоизречените фрази. И му се стори, че сякаш в задименото подобно на мътна река пространство към него се устремяват рибешки очи — всичките еднакви, подобни едни на други. Наистина тук се бяха събрали всички жители на малкия пограничен градец, стари и млади, защото спадаше към добрия тон да се посети този първи за годината карнавален бал.

В другия край на залата разпозна и къдравата глава на секретаря на околийският комитет на комунистическата партия Бохумил Кржиж. До него се белееше блузката върху едрото тяло на съпругата му Мария. Там беше и старият Свобода, майстор във фабриката за пушки на Чадек, заедно с дъщеря си Бланка. Те бяха седнали твърде далеч от председателската маса, но в края на краищата и това беше редно.

Инженер Чадек внезапно си даде сметка, че паузата, с която искаше да предизвика напрежение, вече става доста дълга. Ако я продължи още малко, ще пропусне подходящия момент.

Затова той повдигна още на сантиметър чашата си. С това добре обмислено движение, ръкавът на сакото му се плъзна малко по-надолу и откри ослепително белия маншет на ризата му с малък брилянт върху златното копче.

— Скъпи приятели, разрешете ми от името на местното ловджийско дружество да ви приветствувам с добре дошли на нашия бал. Искрено се радвам, че първият бал, който се организира тази година, е именно на ловджийското дружество. Пожелавам приятно и весело прекарване на всички, без оглед на партийна принадлежност и членство в различни организации, нека добре се забавляваме всички заедно! Както знаете, скъпи приятели, сега обстановката в Прага е твърде сложна, нещо малко са се поскарали там. А ние тук? Ние сме шепа хора, които живеят в този пограничен район, и всички сме чехи, патриоти, а освен това през тази вечер — и ловджии. Затова разрешете ми да вдигна тост за успеха на тази вечер, която нарекохме „На лов за лисица“, и да пожелая на всички нас, мъжете, да си уловим своята лисица. Наздраве!

Той изпразни на един дъх чашата си, но продължи да стои прав и да върти тънкото й столче между пръстите си. Отново огледа вдигнатите халби, после окачените по стените гирлянди от крепована хартия в багрите на националния трикольор и украсата от елхови клонки и тъй като все още усещаше смущение и нерешителност в залата, изкомандува:

— Хайде, свирете, музиканти! Всички на дансинга, и наслука!

Членовете на оркестъра набързо скриха под столовете си недопитите чаши, нагласиха инструментите си, дори тромпетът преждевременно изцвили, но веднага засрамено млъкна.

Около масата на Чадек се бе настанил елитът на града. Отдясно бе седнал председателят на Околийския народен съвет, социалдемократът Брунцлик със съпругата си. Отляво — жената на Чадек, Инка.

Нейният великолепен сребрист тоалет бе твърде пищен за скромната обстановка на тази провинциална танцова забава.

Можеше ли тя да се сравни с някогашните балове отпреди войната, с романтичната атмосфера на кристалните полилеи в градския клуб, с балните танци и полонезите върху добре лъснатия паркет, където бе слушала първите любовни обяснения от изящните и остроумни танцьори, сред които беше и Риша Чадек?

Неговата жена Инка!

Вече не беше девойка с тюлена рокля и камелии в косата, а жена, която напълно съзнава своята зряла красота и несъмнено превъзходство в тази провинциална среда. Тя сякаш не обърна голямо внимание на речта на мъжа си. По-скоро бе заинтригувана от своя съсед, щабния капитан от чехословашката армия, началника на околийското военно управление Кристек. Местният франт. Той се въртеше около нея като пчела около слънчоглед и непрекъснато жужеше.

Чадек внезапно се реши. Стана от стола, скришом поприбра коремчето си и се отправи към противоположния ъгъл на залата. Промъкна се покрай масите, ловко избягна сблъскването с няколкото двойки на дансинга, които се бяха осмелили да открият танците, и накрая спря пред масата на Бохумил Кржиж.

— Ще разрешите ли, другарю секретар? — приятелски се усмихна на Кржиж, а после леко се поклони пред Мария: — Може ли да ви поканя, другарко Кржижова?

Обръщението „другарко“ прозвуча така естествено в неговата уста, че Мария веднага стана и го хвана подръка.

Оркестърът вече свиреше доста разпалено и шумно, така че за Чадек не беше трудно да подхване ритъма и да развърти своята едра партньорка.

Когато при едно от завъртванията на танца инженер Чадек се приближи до своята маса, успя да долови погледа на госпожа Инка. Ироничен, подигравателен и добре прицелен.

Красивата госпожа Инка, която беше на върха и на границата на своята женственост, осъдена бавно да увехне сред любопитните очи на провинциалното градче и неотслабващата настойчивост на щабния капитан Кристек, се чувствуваше дълбоко обидена.

Затова инженер Чадек отново се завъртя към другия край на салона, но и там не срещна по-насърчителни погледи. Бохумил Кржиж се мръщеше над чашата си с изветряла бира и говореше нещо на фрезиста Йозеф Свобода, майстор и профпредседател във фабриката на Чадек.

Така че Чадек предпочете да изчезне в средата на дансинга, да се присъедини към другите, които вече бяха там, и да запее заедно с тях:

На лов в горичката

тръгна млад ловец…

Цялата гостилница се разтресе от тази буйна песничка, която експлодира под оплютите от мухите лампи и волно се понесе на облаците издишана пара през полуотворените прозорци.

— Хайде, момчета, всички, и вие, който още седите — въодушевено викаше Чадек към тези, които се колебаеха.

Той беше развъртял пълничката Мария така, че тя едва си поемаше дъх — а и неговото чело бе осеяно с капчици пот, лицето му бе почервеняло повече от обикновено, но храбро издържа до края. Отведе Кржижова до нейната маса, с лек поклон поблагодари на мъжа й, а после малко изтощено се запромъква към своята маса.

— Чудя ти се — изсъска в ухото му Инка, когато той уморено се строполи до нея на стола и захвана да бърше изпотеното си чело с бяла носна кърпа.

— Ти не ги разбираш тези неща, скъпа — усмихна се Чадек и запали цигара. — Такава е тактиката, разбираш ли? Най-лесно можем да ликвидираме врага, като го ласкаем.

Госпожа Инка направи присмехулна гримаса, добре познаваше тези негови евтини остроумия, с които отдавна вече не можеше да я очарова.

Оркестърът се готвеше да засвири отново. Чадек си даде сметка, че сега вече е длъжен да покани Инка. Загаси току-що запалената си цигара в пепелника, понечи да стане, но госпожа Инка го изпревари. Обърна му гръб и рече с очарователна усмивка:

— Няма ли да потанцуваме, господин щабен капитан?

Кристек скочи, удари токове и възхитено поведе своята партньорка към дансинга. Чадек не се разсърди. С явно облекчение прие този урок, седна отново на стола си и извади нова цигара от сребърната табакера.

Оркестърът засвири танго, което до известна степен мъчително стенеше в духовите инструменти, привикнали на полки и валсове. Но все пак предоставяше почивка, приятно разхлаждане след буйния и изтощителен ритъм на шумния „Ловец“. Много от двойките се завръщаха по масите си, гостилничарят тичаше с пълни бирени халби.

В срещуположния ъгъл на залата се надигнаха двама млади мъже, явно окуражени от бавната мелодия на тангото — и двамата се насочиха към една и съща точка. Това бяха Карел Мутъл, стругар във фабриката на Чадек, и старши подофицерът Ян Земан, който този път не беше със зелената си униформа, а с тъмен официален костюм, в който очевидно не се чувствуваше много удобно. Вървейки, той закопчаваше сакото си и подръпваше ръкавите му над подаващите се маншети на ризата. Когато изминаха средата на разстоянието, двамата мъже се погледнаха. Тяхната обща цел беше ъгловата маса на секретаря на околийския комитет на комунистическата партия на Чехословакия и по-точно комсомолката Бланка Свободова, която седеше там.

Докато Карел Мутъл заобикаляше няколкото маси и трябваше със смях и шеги да се отърве от двама пийнали чичковци, Земан прекоси направо и дори прескочи през парапета на балюстрадата, която отделяше „по-отбраните“ маси от дансинга. Така че успя първи да каже на комсомолката Бланка Свободова:

— Може ли да ви поканя?

Карел Мутъл бе изостанал на две крачки след него… Изненадан и разочарован от усмивката, с която Бланка прие поканата на Земан, той за момент остана да стои неподвижно. Но после гордо навири глава и се отправи към бара с напитките.

— Едно двойно — посочи бутилката с бренди.

Гостилничарят му наля. Карел изля наведнъж течността в гърлото си и веднага си поръча още едно. Старият Свобода, бащата на Бланка, който работеше заедно с него във фабриката, забеляза това, отиде до бара и му рече:

— Внимавай, Карлик, много бързаш!

Но Карел Мутъл рязко му възрази:

— Това си е моя работа, чичко.

Междувременно музиката стихна, двойките престанаха да танцуват и като по команда извадиха носните си кърпички, за да изтрият ручейчетата пот, които течаха по вратовете и слепоочията им в този салон сауна. Зачакаха следващия танц и дори не тръгнаха да се разхождат. След отморяващото танго щеше да последва някоя буйна полка, за която трябваше да съберат сили. Така че в този момент техните дробове се стремяха бързо да се надишат поне с този отровен, задимен въздух.

В това време откъм баровия плот с олюляваща крачка тръгна Карел Мутъл. Той се опря с две ръце на оградката пред оркестъра, а после хвърли на пулта пред капелмайстора една стотачка.

— А сега ще свирите за мен — заповяда той. — Едно соло за тази хубава двойка — посочи Бланка и Земан, които заедно с останалите очакваха следващия танц.

Вдигна ръце над главата си и пиянски запя:

Видях една хубава девойка

да стои на ъгъла…

Оркестърът веднага, с удоволствие подхвана мелодията. Останалите танцьори също. Те моментално схванаха „солената шега“ на Карел и се включиха в нея за забавление. Наредиха се в кръг около Земан и Бланка и запяха заедно с Мутъл.

Земан не познаваше съдържанието на тази песничка — затова се усмихна, прихвана Бланка през кръста и започна да танцува соло с нея тъй, както най-добре умееше. Ритъмът на песента беше жив и весел. Краката сами се отделяха от пода, а сърцата им трепкаха от радост: Вижте колко сме млади и двамата, колко хубаво танцуваме и колко ни отива да сме заедно.

… и от крак на крак

нетърпеливо да пристъпва.

Аз я хванах за брадичката,

но един полицай тогава…

Този момент очакваха всички — това беше най-хубавият номер в програмата на вечерта. Избухна смях чак до тавана. Какъв шегобиец се оказа този Карел! Погледнете само как се слиса милиционерчето, което, когато е в униформа, си играе на строг представител на закона!

… не сте виждали, хора мили,

такъв скандал да става.

Земан веднага спря да танцува, разбра всичко от въртележката ухилени физиономии край него. Кръвта му кипна, стегна гърлото му и се качи чак в слепоочията му. Дори не забеляза, че Бланка се изтръгна от него, цялата почервеняла от срам и стеснение, пресече кръга на заобикалящите ги хора и се скри в дъното на салона. Блед като платно, той стисна юмруци и се нахвърли върху Мутъл. Но противникът му бе готов за това нападение, очакваше го и му се радваше. Двамата яростно се хванаха за гушите, задърпаха се насам-натам с дива злоба в налетите с кръв очи.

В този момент се разнесе един кротък, но доста настойчив глас:

— Чакайте, другари, какво правите? Престанете! Пуснете се!

Неизвестно откъде се бе появило едно човече с очила, дребосък в милиционерска униформа, която бе твърде широка за момчешката му фигура. Това беше стажантът Лойза Бартик.

Той се приближи до вкопчилите си един в друг мъже и за голяма изненада на всички присъствуващи с неочаквана решителност успя да ги разтърве.

2

Те напуснаха гостилницата и излязоха в мразовитата февруарска нощ мълчаливо, без да продумат. Крачейки, Земан дозакопчаваше балтона си, вдигаше яката му и ядно пъхаше ръце в джобовете. Но вече беше поизтрезнял, прояснил главата си на чистия, щипещ нощен въздух и дори бе почнал малко да се срамува от невъздържаността, която бе проявил вътре, заради яростта, с която се бе нахвърлил върху пияния Карел.

Но можеше ли да постъпи по друг начин?

Усещаше сякаш обидата, която му бе нанесъл Карел Мутъл. Не беше насочена само лично срещу него, а оскверняваше паметта на баща му, засягаше прекрасния майор Калина от Испания, който го бе привлякъл да постъпи в редовете на милицията, стария подпоручик Видра, с който бяха преживели толкова много в този пограничен район, както и неговите приятели, момчетата от отдела за бойна готовност, които рискуваха живота си в сраженията със закоравелите военни престъпници от отряда на Щефан Бандера, когато се опитваха да преминат границата и да избягат на Запад.

А всъщност не бяха изминали и три години, откакто неговият другар от концлагера, старият комунист Вашек Калина, го убеди да подаде молба за постъпване в редовете на народната милиция. Земан дълго се колеба, никога не бе харесвал униформите и строгата дисциплина, повече му се искаше да се върне при своя струг във фабриката, при приятелите и спокойния мирен живот в родната Височина. Но след като убиха баща му, който още в първите мирни дни бе застрелян по време на пост от един колаборационист, разбра, че борбата все още не бе приключила, че битката за онази нова и по-справедлива република, за която бяха мечтали заедно с Вашек Калина и доктор Весели през дългите тягостни вечери върху наровете на концентрационния лагер, тепърва започваше. Той разбра това и подписа заявлението си.

И така се случи, че три години след края на войната той се намираше на служба в този пограничен район и не му оставаше време нито да живее нормално, нито да си намери момиче, да се влюби, да иде да потанцува, да поседи и да се позабавлява в компанията на другите младежи…

А не беше с нищо по-лош от тях. Висок и строен, с тесен ханш и добре развит мускулест гръден кош, с леко къдрави коси и лице по славянски закръглено и вечно озарено от малко момчешка усмивка. Тази усмивка му беше така присъща, че в моменти на гняв лицето му изведнъж ставаше чуждо, неотговарящо на цялото му същество, сякаш го бе взел назаем от друг човек. Всъщност неговото добродушно лице никак не подхождаше на строгата униформа, но след като вече бе станал военен, стремеше се честно да изпълнява своя дълг, както се бе отнасял почтено към всяка работа в своя живот.

И на всичко това Карел Мутъл искаше да се присмее?

Сержант Лойза Бартик, това новоизлюпено милиционерско пиле, което сега вървеше до него, не издържа повече мълчанието му и го попита:

— Ти наистина ли щеше да се сбиеш с него, Хонза?

Известно време Земан продължаваше да крачи към управлението на НМ, преди да му отговори:

— Не знам… Ако ти не беше дошъл… Та той е глупак… А тебе всъщност кой те изпрати? — внезапно попита и почти спря, изненадан, че този въпрос не му бе хрумнал по-рано.

— Онзи новият!

— Какво? Та той тук ли е? Постъпи ли вече?

— Да. Направо от гарата. Видра го доведе от вечерния влак. И веднага ни вдигна на крак!

— Строг ли е?

— И още как! Искаше да ми изхвърли радиопредавателя. Защото съм се занимавал с глупости и не подхождало на службата ми — оплака се, обиденият Лойзик.

Не след дълго пристигнаха пред сградата на околийското управление.

— Ще му мине — успокояваше Земан колегата си Бартик. Изглежда, че гневът му бе преминал напълно и сега в мислите си беше на съвсем друго място.

— След седмица тази затънтена дупка ще го приспи и ще започне като Видра да се интересува само от това, къде се устройват угощения и се събират да играят карти. Ще видиш, че накрая ще се превърне в един съвсем обикновен, приличен околийски началник.

Те се промъкваха в неосветения вход на околийското управление, а нейде зад гърба им се сипеха като топли златни капки последните приглушени тонове на карнавалната музика.

В центъра на строгото канцеларско помещение стоеше висок строен мъж, кръстосал отзад ръце.

Той гледаше малко надменно двамата новодошли и едва забележимо се поклащаше на пръсти и пети. Униформата на старши лейтенант му стоеше отлично и това бе забелязано от пръв поглед от двамата приятели. На гърдите си имаше лентичка с военни отличия. Истински войник с всеки сантиметър от тялото си. В неговата сянка сякаш се гушеше бившият началник на управлението подпоручик Видра.

— Какво сте си въобразили, господа? Това е околийско управление, а не гълъбарник. Пък вие тук дремете като някакви околийски дяволи, които си пощят бълхите, за да им мине времето. Отсега слагам край на тази идилия, добре запомнете това! Скоро тук ще се развихри истинска война. . .

Изпотеният Видра, който седеше в дъното на кабинета, нервно изтри челото си с кърпа:

— Всъщност аз вече от една седмица съм в пенсия, господин старши лейтенант — осмели се да се обади той, — аз само изчаквах вашето постъпване.

Старши лейтенант Блаха рязко се обърна към него:

— Вас никой не ви упреква. Кой ви заместваше?

— Старши подофицерът Земан — посочи Видра пребледнелия Хонза. — Той е много акуратен и съвсем благонадежден.

Обаче Блаха не го остави да довърши. Приближи се до Земан, доволен, че има конкретна цел, конкретна жертва, върху която да излее своето раздразнение и ирония:

— Е, господин старши подофицер? Къде бяхте, господин старши подофицер? На бал, нали?

— Аз бях приключил дежурството си, господин старши лейтенант — опита се да се защити Земан.

— Истинският полицай никога не е приключил дежурството си, поне при мен е така. Особено пък тук, на няколко километра от границата, която след една-две седмици може да се превърне и във фронтова линия. А тук при вас тази нощ дежурството се осигуряваше само от един стажант и един старшина — сипеше гръм и мълнии Блаха.

— Никой не беше обявил бойна готовност, господин старши лейтенант — отвърна Земан. Отговаряше спокойно и твърдо, но на никого не убегна какво усилие му костваше да се владее. Значи това го очакваше в бъдеще? А какво спокойствие цареше тук досега.

Старши лейтенант Блаха внезапно се втурна към бюрото на Земан, разбърка с ръка някакви листове хартия върху него и измъкна един измежду тях.

— Така ли? А това какво е? — пъхна той листа под носа на Земан, който напразно се мъчеше да разчете за какво става въпрос.

— Не се напрягайте, след като не знаете. Намираше се върху служебното ви бюро, докато вие бяхте на бала. Аз ще ви кажа за какво се отнася. Общодържавно съобщение за издирване на опасен военен престъпник, който вчера е избягал от Бор. Прочетох неговото описание и се сетих, че такъв подозрителен индивид пътуваше вчера с мен във влака. Този човек през цялото време ме наблюдаваше, слезе заедно с мен на гарата, държеше се много странно. Дали не е някой местен жител? Познавате ли го? Как е възможно да не знаете за него? Не би трябвало и мишка да ви избяга, щом като е обявено общодържавно издирване. Къде, мислите, ще се отправи един беглец? Към границата. А къде сме ние? На границата. Но според вас тук всичко е спокойно и можем да идем да потанцуваме на бала, нали така, господин старши подофицер?

В този момент телефонът на бюрото иззвъня.

Бартик притеснено се обади:

— Слушам.

В слушалката някой приглушено докладваше нещо. Земан и старият Видра стояха вцепенени и потресени от факта, че заедно с Блаха тук бе нахлул един съвсем друг свят. А самият Блаха се обърна с лице към овехтялата мазилка на стената и заразглежда окачения там календар с откъсващи се страници на тукашната потребителска кооперация.

Гласът от телефона млъкна, Бартик постави слушалката върху вилката, изправи се и развълнувано съобщи:

— Господин старши лейтенант, нашият пост рапортува, че току-що някой се е опитал да влезе с взлом в сградата на летището за безмоторни самолети. Човекът се изплашил от нашия караул и избягал в гората.

Блаха скочи с победоносна усмивка на тънките устни.

— Край на вашето спокойствие! Веднага вдигнете тревога! Отиваме там!

Само за миг служителите на НМ изхвръкнаха от сградата на околийското управление. Старият Видра, Земан, Бартик и набързо свиканият отряд за бойна готовност начело със старши лейтенант Блаха. Всички наскачаха в стария военен камион и в двата възстари мотоциклета. Шумът на моторите, които заработиха на високи обороти, прониза нощната тишина на спящия град, гумите изсвистяха, конусообразните светлини на фаровете лизнаха заскрежените тротоари и се плъзнаха по фасадите на къщите.

В момента, в който колата с милиционерите потегли в мразовития мрак, от нишата на срещуположната сграда се отлепи някаква сянка. Тя беше на мъж с тъмна непромокаема мушама и дълбоко нахлупена над очите шапка.

За момент той замря, още веднъж погледна към прозорците на обезлюдения участък, а после безшумно тръгна след червените следи на чезнещите в тъмнината стопове.

— Какво е това тук? — Блаха попита полугласно Видра. — Футболно игрище ли е?

— Не, вече стигнахме до летището на аероклуба. Използуват го тукашните любители на безмоторно летене.

— Какви самолети могат да се приземяват тук?

— След войната веднъж тук кацна и една дакота — не без гордост се похвали бившият началник на околийското управление.

— А охраната? — моментално го постави на мястото му Блаха. — Какви мерки предприехте, за да не кацне тук и втори път?

Видра не отговори.

Те претърсиха много внимателно гората, измръзнали от студа, недоспали си и отегчени от тази — както им се струваше — излишна работа. Оглеждаха всеки гъсталак, всяко храстче, вървяха от дърво на дърво и се взираха във всяка подозрителна сянка, но никого не намериха. Върху планинския склон се белееха няколко хижи. Механично пробваха вратите, прозорците, висящите катинари. И пак нищо!

Внезапно Бартик стисна лакътя на Земан и мълчаливо му направи знак с глава да погледне към една добре подредена купчина дърва, зад която сякаш нещо се помръдна. Този мълчалив знак се предаде от човек на човек. Преследвачите спряха.

Блаха светкавично извади пистолета си и извика:

— В името на закона — излезте!

Ала вместо отговор се разнесе изстрел, куршумът изпищя толкова близо до главата на Блаха, че студени тръпки го пронизаха.

Някаква тъмна фигура изскочи иззад цепениците и изчезна в гъсталака.

Веднага след изстрела преследвачите залегнаха и нервно започнаха да стрелят в мрака.

— Не стреляйте — заповяда Блаха. — Преустановете стрелбата! Искам да го заловим жив!

Моментално се втурна след бягащия. Земан веднага го последва. И двамата бързо изчезнаха от погледите на останалите мъже, които бяха приковани към земята. Само пращящите клонки и тропотът на стъпките подсказваха посоката, в която се развиваше яростното преследване.

— Хванах го — внезапно извика Земан. — Ето го!

Преследвачите се надигнаха и се затичаха към мястото, откъдето се чу гласът на Земан. Обаче успяха да видят само очертанията на две тела, които се търкаляха по земята. Накрая обаче Земан успя да избие пистолета на непознатия и да го изрита далече извън досега на ръката му. После притисна лицето му към замръзналия мъх.

Блаха бързо се притече на помощ на Земан, с ловка хватка изви ръцете на непознатия зад гърба му и го изправи на крака.

— Браво, Земан!

Обърна лицето на мъжа към себе си, но веднага разочаровано рече:

— Това не е той. Онзи от влака изглеждаше съвсем иначе.

После плъзна светлината по разкъсания му ръкав, през който се виждаше кожата на ръката му.

— Затова пък този има… това — посочи разголената ръка на мъжа. Върху кожата му бяха татуирани две мълнии SS! И девизът: Meine Ehre ist Treue.[1]

Блаха се усмихна. За първи път, откакто бе пристигнал тук:

— Отведете го, Земан, щом като вие го заловихте!

После се обърна към Видра:

— А аз най-после ще мога да ида да се представя на председателя на ОНС.

Мястото и късният нощен час не бяха най-подходящи за едно официално представяне. Но, изглежда, че старши лейтенант Блаха си имаше свое мнение по тези въпроси.

Когато влезе, съпровождан от подпоручик Видра, в залата се възцари почти пълна тишина. Развълнуваните дебати и догадки, които в този момент преобладаваха по масите след известието за възникналата далечна престрелка нейде навън, замлъкнаха. Всички погледи се устремиха към новопристигналия, който може би щеше да им изясни всичко това.

Подпоручик Видра го заведе при масата, където седеше председателят на ОНС Брунцлик.

Блаха застана мирно.

— Господин председателю, разрешете да доложа, че по заповед на ръководните органи на Министерството на вътрешните работи току-що поех командуването на тукашното управление на НМ. Старши лейтенант Павел Блаха.

Брунцлик му стисна ръката, малко притеснен от неговата служебна коректност, както и от това, че такова официално представяне се извършваше посред нощ и пред очите на всички присъствуващи.

— Добре дошъл, господин старши лейтенант. Ние вече ви очаквахме.

С малко недодялана провинциална нетактичност той тупна стария Видра по гърба.

— Знаете ли, нашият Йозеф тук реши, че е по-добре, вместо да се занимава с борбата с престъпността, да стане пенсионер и да отглежда любимите си зайци, и ние нищо не можехме да сторим. Но се надявам, че тук ще ви хареса, обстановката е спокойна.

Блаха се усмихна иронично:

— Да! Току-що се уверих в това!

После се обърна и с поклон се представи на останалата компания. Галантно целуна ръка на госпожа Инка.

— Имате прекрасен тоалет, милостива госпожо. От Прага ли е?

— Вие разбирате ли от дамска мода, господин старши лейтенант?

— Ние трябва да разбираме от всичко. Понякога познанията ни относно произхода на дрехите или бельото на някой труп може да ни помогнат да открием убиеца.

Отговорът беше толкова делови, че радостната усмивка на госпожа Инка моментално угасна.

Но инженер Чадек незабавно се намеси:

— Няма ли да поседнете при нас, господин старши подофицер? Поне за малко?

Той посочи лентичката с военните отличия на гърдите на Блаха и споделяйки възхищението на останалите на масата, рече:

— Господа, това е биография!

Бързо помоли гостилничаря да донесе още една чаша, за да може първи да се чукне с този необикновен човек, който така неочаквано бе попаднал сред тях тази вечер.

— Дано при нас ви се наложи да изпробвате познанията си относно дамското бельо само върху живи тела.

Блаха с усмивка отпи от подадената му чаша и седна. Чадек сметна, че с това вече е преодоляна бариерата на официалностите, приближи стола си към него и с чистосърдечно любопитство го попита:

— Какво се случи, господин старши лейтенант? Говори се, че тази нощ извън града се завързала престрелка?

Блаха отвърна с усмивка на превъзходство:

— Нищо особено! Не обръщайте внимание! Това беше само една малка тренировка на лов за лисица!

— Вие обичате ли да ловувате?

— Страшно много!

— Тогава трябва да ви поканя да дойдете в моята вила. Ще ви покажа там колекцията си от оръжия и трофеи.

Блаха погледна госпожа Инка и рече с усмивка:

— Непременно ще дойда. Предполагам, че някои от вашите трофеи сигурно си струват. Непременно ще ме заинтригуват!

Тази весела карнавална нощ бе взела прекалено дълго да се проточва. Залата вече беше полупразна и меланхоличното настроение се полепваше по разпокъсаните гирлянди. Покривките на масите бяха изцапани от разлети напитки, измачкани и посивели от цигарена пепел, столовете безредно разхвърляни и върху тях седяха само малцина от онези, които все още не можеха да се решат да си тръгнат. Но оркестърът продължаваше да свири — макар и вече изнурено, без ентусиазъм — кой знае за кой път все същото танго, а в центъра на дансинга се мотаеха две от най-издръжливите двойки.

Единият от танцуващите беше Карел Мутъл, който след излизането на Земан, изглежда, бе завладял бойното поле и Бланка Свободова, която сега стискаше в обятията си, сякаш нямаше намерение никога вече да пусне.

Другите двама упорити танцьори бяха щабният капитан Кристек и госпожа Инка. Кристек едва се държеше на краката си. Той имаше тежкото дишане, изопнатите черти и оцъкления поглед на пиян човек, който отдавна е престанал да възприема окръжаващата го обстановка, защото алкохолът е притъпил всичко у него — зрението и слуха, мозъка и сърцето. Повече залиташе, отколкото танцуваше, влачеше безцеремонно своята партньорка по изтъркания дансинг и беше учудващо, че госпожа Инка все още го понасяше. Но и тя вече беше съвсем омаломощена от умора, прекрасният й тоалет беше измачкан, а прическата и лицето й сякаш бяха увехнали.

На почетната председателска маса инженер Чадек упорито разказваше нещо на своите сътрапезници. Блаха го слушаше с иронична усмивка в ъгълчетата на устните, а председателят Брунцлик все още седеше там, защото не се решаваше да си тръгне. Неговата жена, която през цялата вечер се бе чувствувала не на себе си до блестящата съпруга на фабриканта, неприкрито дремеше.

Чадек беше неуморим.

— Уверявам ви, господа, че това е най-хубавият бал в живота ми.

— Наистина ли? — усмихна се Блаха.

— Заклевам се. Всеки бал е най-прекрасният, защото може да се окаже и последен. Затова трябва да се гуляе и да се танцува до разсъмване. Който не знае това и вече си е отишъл, според мен е един дрисльо!

Оркестърът реши да приключи окончателно с един прощален валс. Кристек бе впил в партньорката си своите воднисти очи, клатеше се в кръста като пречупена тръстика и ако не беше се хванал за нея, навярно щеше съвсем да се пречупи.

Госпожа Инка хвърляше отчаяни погледи към своята маса, но Чадек не й обръщаше внимание, с ръка на сърцето се мъчеше с всички сили да излее в песен тъгата си от прощаването с младостта и любовта. Само старши лейтенант Блаха разбра. С бързо движение на ръката се увери, че всички копчета на униформата му са закопчани според военния правилник, и отиде на дансинга. Там отне госпожа Инка от обятията на Кристек.

— Разрешавате ли ми, господин щабен капитан? Мисля, че би трябвало малко да си починете!

И докато Кристек се опомни, той се завъртя с госпожа Инка чак в другия край на залата.

Кристек недоумяващо го проследи с поглед, а после ядосано се изплю:

— Въшльо!

Залитайки, той отиде до масата на Чадек, с треперещи ръце си наля чаша вино и наведнъж я изля в гърлото си. При това малко се поля, затова нервно взе да бърше реверите на официалната си униформа с изпотени длани. Мърмореше ругатни:

— Как може госпожа Инка да се компрометира с такъв… Та той е само един въшльо… комунист… милиционер…

Чадек престана да пее. Неочаквано съвсем трезво и разумно го поправи:

— Не говори така, скъпи мой. Той е мъж на ниво. А пък връзките с някого от милицията никога не са за пренебрегване. Особено пък сега. В края на краищата нищо не се знае. В Прага Носек[2] е уволнил осем военачалници, които комунистите са сметнали за неподходящи. Може той да е един от тях.

— Този ли — отново презрително плю Кристек, — той е само един женкар и нищо повече.

На дансинга вече бе останала само една двойка.

Старши лейтенант Блаха и госпожа Инка.

Блаха се наведе към нея.

— Знаете ли как се чувствувам сега?

Инка моментално прие играта:

— Както и аз! Чудесно!

Той я поправи:

— Не, тъжно ми е!

— Защо? — учуди се Инка. — Не ви ли е добре с мен?

— Обзеха ме спомени.

— За някого ли?

— По-скоро за нещо — рече Блаха. — А всъщност и за някого. За приятелите, които вече не са сред живите. За веселите мъжки очи, които внезапно се изумиха, помръкнаха и паднаха от небето като звезди…

— Не ви разбирам.

— Под звуците на този валс — тихо й обясни Блаха — някога всяка нощ излитахме към Германия. Над оръдейните залпове! Към смъртта!

— В Англия ли бяхте по време на войната?

— Да. Летях на либерейтър[3]. Като навигатор.

— А защо сега работите в милицията?

— Защо ли? Защото тази война все още продължава да съществува в нас. Не можем да я забравим, прекалено много свикнахме с нея. Необходими са ни вълненията, напрежението, опасностите — като наркотик. Иначе ще пукнем. Някои по тази причина постъпиха в чуждестранния легион. Други се отдават на пиянство. А пък аз станах полицай!

— Вие наистина сте странен човек, господин старши лейтенант!

— Съвсем обикновен съм. Като всички други. Поне в едно нещо.

Прощалният валс постепенно замря като нощна пеперуда с опърлени крилца. Блаха се обърна към матовите стъкла на големите прозорци на залата:

— Погледнете! Вече се разсъмва!

Интимно я притегли за лакътя към себе си и я отведе при масата. А на нея изведнъж й се стори, че я обзема някакво опиянение, съвсем различно от онова, което можеше да причини алкохолът, който бе изпила през тази нощ.

[1] Моята чест е верността (нем.). — Б.пр. ↑

[2] Носек, Вацлав (1892–1955) — чешки политик, член на Секретариата на ЦК на ЧКП. — Б.пр. ↑

[3] Американски четиримоторен самолет, бомбардировач от 1941 г. (пълното му название е: Consolidated (В–24) Liberator). — Б.пр. ↑

3

Зад прозорците на помещението на околийското управление на НМ настъпваше утрото с мътна, мъглива светлина. Земан с отвращение отблъсна по-далеч от себе си пълния с угарки пепелник — господи, как можем да пълним дробовете си с тази смрад… Той беше изморен до смърт, както и Бартик, който напразно очакваше да запише нещо, което по-нататък би послужило като протокол на следствено дело. Ала човекът, когото бяха арестували, мълчеше. Седеше неподвижно, със затворени очи, а лицето му през целия този безкраен час бе осветено от ярката светлина на електрическата крушка. Мълчеше, вглъбен в своята вътрешна самота или в презрението, което изпитваше към двамата мъже срещу себе си. Старши лейтенант Блаха, който преди малко бе влязъл в помещението, съблече шинела си и си наля вода от каната на умивалника. Мина покрай групичката хора около масата, без да погледне някого от тях. Сякаш не се провеждаше разпит. Като че ли той изобщо не го интересуваше.

Земан потисна прозявката си и без да прикрива умората си, зададе нова серия въпроси:

— Хайде говорете, още веднъж и за последен път ви питам! Да не сте ням, човече? Разберете, че сте в ръцете ни, и ние ще разберем всичко от вас. Днес, утре или след една седмица. Защо само си утежнявате положението? Какъв смисъл има всичко това? Хайде, говорете! Защо искахте да избягате? Как се казвате? Защо стреляхте? Кой ви даде оръжието?

Обаче разпитваният продължи да седи апатично, без нито един мускул да трепне по лицето му.

Внезапно Земан избухна:

— По дяволите, изведи го, Лойза, защото не издържам вече!

В този момент Блаха, който в ъгъла плискаше лицето си със студена вода, се изправи.

— Почакайте, Земан!

Извади цигара, без да бърза, небрежно я пъхна в устата си, още по-бавно извади запалката си, щракна я и подържа пламъчето пред устните си. Всмукна силно два-три пъти, а после остави цигарата свободно да виси, залепена на устните му.

Приближавайки се към разпитвания, като запретна ръкавите на ризата си до лактите, рече:

— Е, няма ли да проговориш, миличък?

Бившият началник, подпоручик Видра, изненадано вдигна глава, когато от помещението за разпити се разнесе първият вик. Той бе седнал зад бюрото си и бавно вадеше от чекмеджетата му разни дреболийки, които подреждаше на две купчинки отгоре.

Едната купчинка искаше да сложи в чантата си и да я занесе вкъщи, а другата щеше да остави тук. Всяко едно от тези предметчета, в които имаше по късче от неговия нелек служебен живот отначало в Словакия и в Подкарпатския край по време на войната, защото не искаше да изпълнява общата трудова повинност при фашагите в една фабрика в Бохумин, а след войната тук, в пограничния район, той взимаше в ръка, обръщаше го на всички страни, оглеждаше го, сякаш му се любуваше, и решаваше дали да го вземе. Всяко от тях като че ли представляваше някаква връзка между него и ежедневието му — но преди всичко между него и младостта му. С всяко от предметчетата сякаш се разделяше с една година от живота си, като със зърно от броеницата дни, които му бяха отредени на този свят. И изпоцапаният с мастило печат, и парченцето счупен, изгризан молив, с който си водеше първите бележки за бъдещите следствени протоколи, имаха особено значение за него в този момент на раздяла. Накрая извади старата си тренировъчна униформа, служебната чанта, батерийката и колана. Всичко това лежеше пред него като малка катафалка на големите събития, от които се бе родил този нов свят. Изведнъж му стана тежко и тъжно. Дори не забеляза, когато на вратата се появи Бланка Свободова. Вдигна глава и я погледна чак когато тя го заговори:

— Стягате ли се вече, господин Видра?

Видра кимна за поздрав, бързо се наведе и започна да рови в долните чекмеджета, сякаш се срамуваше, че бяха го изненадали в момент на слабост. Извади томовете с изтъркани от употреба корици и неволно ги запрелиства. Наказателен кодекс, сборник от закони, служебни наредби.

— Да, стягам се. Но изведнъж ми стана тъжно.

— Че защо? — поиска да го ободри тя. — Нали толкова много се радвахте, че ще имате повече време да се занимавате със своите ангорски зайци?

— Да, така е, само че… — не се доизказа Видра. Измежду книжата изведнъж откри нещо. Снимки! Дълго ги разглежда, а после ги подаде на Бланка.

— Виж, така изглеждах, когато бях на тридесет години. Тогава още ходехме в стражарски униформи. Красавец, нали?

— Хм! Красавец! — засмя се Бланка.

— Но полицейската служба, скъпа моя, не е занаят, тя е съдба — продължи разсъжденията си Видра. — Съдба, от която не можеш да избягаш до края на живота си. Без тази служба ще се побъркам край моите зайци!

Бавно извади служебния пистолет от кобура му и внимателно провери пълнителя и дулото, за да се увери, че са празни. За последен път го подържа между двете си длани, а после го постави върху тъжната купчина на своя отминал живот.

— Всъщност ти кого търсиш? Земан ли?

— Защо пък точно Земан?

— Ами, мислех си… струва ми се, че винаги, когато минаваш край него, скришом те проследява с поглед.

— Търся Лойза Бартик. Другарят Кржиж спешно свиква извънредно съвещание на ОК на Чехословашката комунистическа партия.

— Лойза се намира в съседния кабинет, при началника. Не знам дали ще го освободи веднага.

В този момент от съседното помещение отново се разнесе пронизителен писък. И още един!

Бланка се изплаши:

— За бога, какво става там?

— Разпит — обясни й Видра. — Обработват онзи човек, когото заловихме тази нощ.

— И при това го бият?

Видра се изправи обидено:

— В този отдел никога не се е било, добре запомни това, момиче. Поне по мое време не!

Ала независимо от това той влезе в съседното помещение, но веднага се върна пребледнял и с разтреперани пръсти.

— Веднага ще дойде! Началникът го освободи!

После тежко се подпря на рамката на вратата, сякаш му бе прилошало.

— Какво ви е, господин Видра? — завтече се към него Бланка.

— Нищо. Нищо… — и сякаш се мъчеше да се избави от някакъв кошмар, добави: — Струва ми се, че все пак се радвам, че ще се занимавам само с моите зайчета!

В очите на разпитвания сега се четеше животински страх, по врата му течаха ручейчета пот. Старши лейтенант Блаха постави пистолета на масата пред себе си, примъкна един стол, разкрачи се над него и седна.

— Кой те укриваше? Казвай!

— Кой ти показа пътя към границата? Казвай!

— Кой ти служи за свръзка тук? Казвай!

— Имената! Казвай! Казвай! Казвай!

При всеки въпрос удряше с линията по масата така, че тя изплющяваше като изстрел. После внезапно грабна пистолета и го долепи до слепоочието на човека.

— С това пукало ще ти прострелям ушите, носа и половината лице, ако не проговориш. Или ще ти пръсна мозъка в черепа. Ще броя до три. Говори!

— Едно… Две… Три…!

Натисна спусъка, но пистолетът беше празен. Главата на разпитвания трепна.

Блаха се разсмя. Извади от джоба си пълнителя и чак сега го пъхна в пистолета.

Остави пистолета на масата.

Изгасналата цигара все още стоеше залепнала на устните му. Той отново я запали, изпусна дим, а после я приближи до врата на разпитвания:

— Ти наистина ли си ням?

В този момент забеляза неодобрението и отвращението в очите на Земан. Върна цигарата в устните си и насмешливо рече:

— Толкова ли са ви слаби нервите, Земан? Ако не можете да понасяте това, свободен сте да си идете!

— Не — отвърна Земан. — Но не обичам тези неща!

— Сериозно ли говорите? И защо?

Земан бавно разгърна яката на униформената си риза и откри старите зараснали белези по врата си:

— И аз веднъж съм преживял това. Върху собствената си кожа. В концлагера по време на войната.

Блаха мълчеше, неочаквано бе престанал да се присмива.

— Струва ми се, Земан, че все още твърде малко се познаваме.

Престана да обръща внимание на разпитвания и се загледа право в очите на Земан:

— Само че между това, което те вършеха с нас тогава — и което ни учеха в школата, все пак има разлика. Знаете ли каква? Разликата в идеите! Ние бяхме защитници на един свободен свят, борещи се срещу злото, робството и потисничеството, и в името на тези свети човешки истини — всичко е свято. Разбирате ли? Всичко! И малко жестокост, и малко смърт…

Разпитваният, който през цялото време на разговора им нервно шареше с поглед, внезапно се втурна към пистолета, който лежеше на масата пред Блаха:

— Verfluchte bolschewistische Huren. Sie schmut zige Schweinhuren…[1]

Бързо натисна спусъка на пистолета срещу тях, но и този път напразно.

Изглежда, Блаха само това и чакаше. С един удар събори разпитвания на пода и изби с крак пистолета от ръката му.

После вдигна пистолета, извади празния пълнител и с презрение го показа на непознатия:

— Глупак!

В стаята настъпи тишина.

Мъжът бавно стана от пода, кръв течеше от устата му. Изведнъж бе омекнал, заприличал на парцал, потресен, безволев. Заговори пресипнало, отсичайки тежко думите си като върху наковалня:

— Mein — Name — ist — Hans Jager — Ich — bin — Bloekleiter — aus — Teresin. — Ich — will — sprechen — Herr Kommissar.[2]

Блаха му подхвърли мръсната кърпа от умивалника:

— Изтрий се! А вие, Земан, го отведете в килията му!

Земан недоумяваше:

— Но той иска да говори, господин старши лейтенант!

Блаха отново седна на стола, лениво се протегна и постави дългите си крака върху масата:

— Той вече ще говори по всяко време. А аз вече се отегчих!

Престана да забелязва Ханс Йегер, а и на Земан вече не обръщаше внимание. Извади от джоба си сгъваем парашутистки нож и захвана да чисти с него ноктите си, като същевременно тихичко си подсвиркваше прощалния валс…

[1] Проклети болшевишки курви. Вие, мръсни свински курви… (нем.). — Б.пр. ↑

[2] Името — ми — е — Ханс Йегер — Аз — съм — блоклайтер — от — Терезин. — Искам — да — говоря — господин комисар (нем.) — Б.ред. ↑

4

Месен февруари през четиридесет и осма година се оказа необикновено мразовит. А и политическото положение в страната беше доста сложно. Три години след края на голямата война все още се водеха борби за окончателното формиране на следвоенна Европа. А нашата република беше един от спорните гранични камъни между двата свята. Ненапразно някога Бисмарк беше казал: „Който владее Чехия, е господар и на цяла Европа“. Тъй че именно за това сърце на континента се водеше борба — прикрита, рафинирана, ловка партия шах на големите играчи от световните политически центрове, разузнавания и агентури. И всички в страната, които участвуваха в тяхната игра срещу социализма и си служеха с високопарните думи — демокрация, свобода и тоталитаризъм, — всички онези Зенкл[1], Пероутка[2], Шрамек[3], Дртина[4] и Майер[5], през първата половина на февруари се бяха впуснали в най-голямата политическа авантюра на своята кариера — в борбата за власт.

Правителствената криза всъщност започна още на тринадесети февруари. През този ден представителите на буржоазните партии успяха за първи път да осуетят правителствената сесия. Като предлог им послужи предполагаемата реорганизация на народната милиция, която бил подготвил — уж без тяхно знание — комунистическият министър на вътрешните работи Вацлав Носек, — и преместването на осем висши офицери от НМ от Прага в провинцията. Само привидно се интересуваха от народната милиция, а в действителност искаха да разбият цялата система на Националния фронт, да свалят правителството на Готвалд, да установят бюрократично буржоазно правителство, да изтръгнат онзи граничен камък между социализма и капитализма и да го преместят чак на източната граница на нашата република. Всъщност искаха да проведат антиправителствен, реакционен преврат.

През една ранна февруарска сутрин Бохоуш Кржиж, както и всички други ръководители на комунистическата партия из цялата страна, свика извънредно заседание на околийския комитет на партията.

Дълго звучаха думите на Кржиж в притихналото помещение на околийския комитет на комунистическата партия. Четеше им на глас телеграмата на Секретариата на Централния комитет, в която ги уведомяваха, че скоро, може би още сега, в следващия час или утре — ще се реши всичко.

Набързо запалената печка бавно излъчваше топлина, през запотените прозорци проникваше слабата светлина на мразовития, сънлив и мрачен февруарски ден. Комсомолката Бланка Свободова, вечно усмихната и тананикаща си, мургава като циганка девойка, удоволствие за всички мъжки погледи в града, бе вперила поглед в устата на Кржиж. Бяха я избрали за член на околийския комитет като представителка на младежите в този пограничен град кой знае как, може би повече заради открития й весел характер, ентусиазма, с който работеше в ръководството, ходеше на събрания и жертвуваше свободното си време за десетките мероприятия, които й възлагаше Кржиж, отколкото заради политическия й опит. Може би затова сега и не разбираше много добре всичко, което се съобщаваше в телеграмата с ясни, строги изречения. Но виждаше съсредоточеното изражение в очите на всички присъствуващи, почувствува напрежението в залата, което премина и у нея.

Кржиж продължаваше да чете отсечено, сякаш с остър нож отрязваше филии от наченатия самун хляб.

— … Секретариатът на партията, съзнавайки опасността, която застрашава народнодемократичния строй и сигурността на новата ни република, взе решение да предприеме всички необходими мерки, за да осуети нечестните намерения на реакционерите и да обезпечи по-нататъшното мирно развитие на републиката…

И по-нататък:

— … В настоящия критичен момент е необходимо всички трудещи се, работници, селяни, занаятчии, интелигенция, всички демократични и прогресивни сили, без оглед на партийна принадлежност, да се обединим и дружно…

На това място Кржиж неочаквано спря и погледна с упрек Карел Мутъл, а после повтори:

— … дружно, чехи и словаци, да се вдигнем в бойна готовност и с всички сили да задушим още в зародиш всички подривни намерения на реакцията, за да защитим интересите на държавата и народа!

Изведнъж той си даде сметка, че всъщност досега не се беше замислял доколко може да разчита на всеки един от тях в този решителен момент, какво отношение ще вземат към въпроса, дали някои няма да се разколебаят, да не издържат, да се огънат. Нямаше пред себе си онзи сплотен колектив, с който бе свикнал във фабриката и в старите партийни организации. Тук имаше хора от всички краища на Чехия, Морава, Словакия, имаше и цигани, всякакви прелетни птици, градска измет на обществото и селски пролетариат, честни хора и златотърсачи, авантюристи и кариеристи. Много трудности срещна в работата си, когато пристигна тук преди три години. Тогава, току-що завърнал се от райха, той се бе явил в Секретариата в Пилзен и с младежки ентусиазъм бе настоял да му възложат някаква задача. Бяха го попитали дали разполага с някакво превозно средство. Той кимна утвърдително — имаше един стар велосипед. „Тогава ще идеш на границата. В Таховско, Клатовско или Домажлицко, където искаш, и ще основеш там партийна организация“. — Той си избра това градче и пристигна. Тогава беше малко смешно да работи като партиен секретар тук. Имаше само двама комунисти — той и Свобода. Да, на него може да разчита, той е стар, изпитан другар. Цялата война бе прекарал в концлагер заедно с жена си, а за дъщеря им през това време се грижеше една стара леля нейде в Морава. Той се върна, но жена му остана в концлагера. Не можеше да живее без нея вкъщи, всичко го потискаше, задушаваше се от мъка, затова взе дъщеря си и пристигна тук. И Бланка сигурно няма да се огъне, въпреки че е още младо девойче, което мисли повече за ергените, отколкото за политиката. Бе израсла тук в другарска среда и имаше добър корен от баща си. А онзи развейпрах Карел Мутъл? Той е честолюбив, буен, малко необуздан, горд и винаги готов да се сбие човек, но иначе е ненадминат майстор, можеш да му възложиш каквато и да е работа, и той ще се справи. А освен това е с чисто сърце, откровен и честен към хората. Да — и на него може да разчита. А на жена си Мария? А на „пражанчето“ Бартик? Всъщност на всички, които самият той бе избрал, приел в партията и възпитавал в този околийски комитет. Ако не им вярваше, не можеше да вярва и на себе си!

Първи реагира старият Свобода:

— Сега в Прага обстановката навярно е много нажежена!

Всички присъствуващи се обърнаха с облекчение към Свобода, угнетителната тишина, настъпила след доклада на Кржиж, най-после бе нарушена, огромното напрежение при мисълта за това, което щеше да последва през близките дни, се поотпусна при тези малко прегракнали думи на Свобода, стопи се във въздишките, в необходимостта да си поприказват, да разменят мнения, да обсъдят ситуацията.

— Сега навсякъде е нажежено, Йозеф — поправи Кржиж Свобода. — И тук. И във всеки от нас!

— Тук ние ще се справим, Бохоуш — оптимистично му възрази Свобода, — тази околия е червена, тук всички хора от фабриките, селата, канцелариите и магазините са с нас. Видя ли как отпразнувахме тук миналата година Първи май? Или пък Великата октомврийска революция?

— Обаче на председателя на околийския народен съвет Брунцлик не може да се разчита. Голяма грешка беше, другари, че допуснахме този пост да заеме представител на социалдемократите.

— Аз ще си поговоря с неговата Божка — неочаквано предложи Кржижова. — Тя работи на машината до мен.

— Освен това трябва да имаме предвид и господин щабния капитан Кристек — продължи Кржиж — с неговата Бранническа организация. Също и господин инженера Чадек с много интересната му фабрика за ловджийски оръжия и муниции.

Хората се оживиха, сега вече събранието заприлича на всички други, на които всеки се изказваше без задръжки. Столовете скърцаха, разпалените дискутиращи се натискаха към масата и искаха думата, от цигарите се издигаха стълбчета дим, най-после отново бяха придобили увереност и намерили твърда почва под краката си.

— Но нека не забравяме, Бохоуш, че в тази фабрика работим ние! — отвърна старият Свобода. — Чадек никога не се е бъркал в политиката. Той по-скоро е технически мозък, любител на пушките. И много внимава да не си развали отношенията с нас. Нали видя, че по време на бала дойде при теб.

Мутъл не издържа и се провикна:

— По-скоро при Кржижова, нали?!

Събранието се разтресе от смях. Обаче Кржижова не се разсърди:

— Мерзавецо — подхвърли тя към Карел.

Обаче Мутъл не трябваше да се обажда. Само отново привлече вниманието на Кржиж към себе си:

— Добре, че проговори, Карел. За малко щях да забравя случилото се на бала. В края на събранието, другари, ще обсъдим партийното провинение на Карел Мутъл, който предизвика груб скандал на обществено място и с това хвърли сянка върху доброто име на партията точно в този труден момент!

Мутъл скочи от стола си:

— Какво? Значи човек не може да се сбие и на танцова забава с един женкар, който досажда на момичето му?

Бланка заканително го попита:

— На кого?

Мутъл я погледна, укроти се и веднага се поправи:

— На момичето, с което иска да танцува.

— Не може — изръмжа Кржиж, — особено ако е член на околийския комитет и ако се сбие с комунист, а Земан е член на партията, а освен това, както сам знаеш, нашата партия се намира в особено труден период!

— Ах, леле! Както взе да ги изброяваш, трябва да се готвя за един хубав пердах. Вече треперя от страх — ухили се Карел.

— Този смях ще ти преседне, ще видиш — сгълча го Кржиж, а после отново се обърна към всички присъствуващи. — Но мисълта ми сега, другари, не е за Брунцлик, нито за Чадек, нито пък за щабния капитан Кристек. Най-много ме интересува дали в критичните дни, които ще последват, ще можем да разчитаме на нашата милиция?

Лойза Бартик, който почти заспиваше зад очилата си, мълчеше и само слушаше, изведнъж се наежи:

— Как може въобще да поставяш такъв въпрос, другарю секретар? Нима някога се е случвало ние да не подкрепим партията? Нима някога сме се огънали?

— Почакай, Лойзик — опита се да утеши Кржиж справедливия гняв на Бартик, — аз знам, че на теб мога да разчитам. На Земан и на останалите служители също. Но — сега вие имате нов началник!

Той изпитателно се вгледа в очите на Бартик.

— Кажи, какъв е той!

Бартик отвърна:

— Суров човек!

— И това е всичко?

— Владее до съвършенство работата си. Военното дело и милиционерската работа са в кръвта му. Бих казал, че е по-голям кадър, отколкото подхожда за мащабите на околията ни.

— И това е всичко? — настояваше неуморимо Кржиж.

— Не обича немците! Патриот е!

— Поне нещо! — Кржиж се намести на стола и приглади все още гъстите си тъмни коси.

— Тогава слушай, Лойза — продължи той. — Сега ще ти задам един директен въпрос. Знам, че го познаваш само от няколко часа и е трудно да се определи. Но в живота на комуниста съществуват моменти, когато няма време за протакане и трябва веднага да се вземе решение по някой важен въпрос. С помощта на своя класов инстинкт. И така, кажи сега: ще можем ли да разчитаме на него, когато положението вземе да става опасно?

Бартик дълго мълча, колебаеше се. Загледан надолу към колана си, той усещаше десетките очи, които се бяха втренчили в него.

А после малко притеснено, но все пак решително, отвърна:

— Да!

Със силна прозявка Земан се изтегна върху кушетката. След тази тежка нощ се чувствуваше като пребит. Но не можа да заспи. Гледаше тавана и размишляваше.

До масата бе седнал Лойза Бартик с очила на носа, също така ядосан и възбуден, и може би, за да се успокои, човъркаше с поялника в многократно поправяната стара трофейна немска радиопредавателна станция. И сякаш между другото подхвърли:

— Хонза, заради вчерашното сбиване Карел Мутъл получи мъмрене с предупреждение.

Земан свирна:

— Дявол да го вземе!

И веднага се разсмя:

— Не му върви. Малко ми е жал за него. Но все пак му провървя, че ти дойде да ме извикаш, иначе щеше да получи порядъчен пердах. И все пак ще е жалко, ако Бланка тръгне с него.

Обаче Бартик, без да вдигне поглед от работата си, добави:

— Ще трябва да разгледаме и твоя случай в организацията. Не се сърди!

Земан веднага престана да се смее, седна на кушетката и раздразнено попита:

— Само заради това ли те повикаха там?

— Не, не заради това. Ставаше въпрос за нещо много по-сериозно. Нали четеш вестници.

— Да. Нещата в републиката взеха да се развиват много зле. Но ако беше жив баща ми, щеше да каже: „Спокойно, момчета, Готвалд ще се справи!“

Известно време Бартик продължи мълчаливо да се занимава със своя приемател.

— Питаха ме също и за Блаха — тихичко призна след малко той.

— И ти какво им каза?

Бартик се поколеба:

— Че да.

— Какво да?

— Ами че може да се разчита на него.

Земан се замисли.

— Не знам, Лойза. Аз не мога добре да го разбера. Малко ме е страх от него. Но е истински мъж. И знае какво иска. Може би е добре, че точно сега е тук при нас. Умее да бъде строг! Способен е бързо да вземе решение и да издаде заповеди. Сигурно няма да се суети като Видра, когато стане въпрос за нещо важно…

Бартик остави настрани поялника си и започна да изпробва музейния си апарат. Въртеше копчето и улавяше цяла скала от пискливи звукове, които можеха да проглушат ушите на един обикновен простосмъртен.

Земан нервно се обърна към стената.

— Няма ли да престанеш с този шум? По-добре да беше си легнал, щом като трябва да сме в бойна готовност, а още нищо не се е случило… Та ти не си спал цяла нощ!

Обаче Бартик мечтателно се усмихна:

— Ти не можеш да ме разбереш, Хонза. Не можеш да си представиш колко е хубаво това. Особено нощем… Когато уловиш, да речем, сигнала на някой кораб, който се намира нейде под Южния кръст в Пасифика… или на самолетите. Целият свят… а когато се вслушаш много внимателно, можеш да чуеш и шепота на звездите…

— Ти нещо си се побъркал, Лойзик — засмя се Земан. Но веднага стана сериозен и се върна към мисълта си в началото на разговора. — Предпочитам сега да съм в Прага. Там се решава всичко. Завиждам на нашите момчета, които могат да бъдат там, да стоят на пост и да се бият и за нас… А ние тук какво? Най-многото можем да се търкаляме на кушетките и да изчакваме… В тази затънтена, сънлива дупка никога нищо сериозно не може да се случи…

Лойзик, който през цялото време въртеше копчето на своя приемник, внезапно извика:

— Хонза, ела тук!

И го каза така, че Земан наистина стана и се приближи до него. Бартик развълнувано му подаде едната слушалка, от която се разнесоха силни, бързи и пиукащи звуци:

— Чуй — извика разтревожено, — вчера това го нямаше тук. Само аз притежавам такава играчка. Тук нейде има вражеска радиостанция. Това, което чуваш, е някакъв… нелегален… предавател. Предава оттук — и с шифър!

[1] Зенкл, Петр (1884–1975) — чешки политик, председател на националсоциалистическата партия и депутат в Народното събрание. Противник на народната власт в Чехословакия и един от главните инициатори на опита за контрареволюционен преврат през февруари 1948 г. След погрома на реакцията емигрира на Запад, където активно участвува в кампаниите срещу социалистическа Чехословакия. — Б.пр. ↑

[2] Пероутка, Фердинанд (1895–1978) — чешки журналист, публицист, политик с антикомунистическа насоченост. След февруари 1948 г. емигрира и оглавява предаванията за Чехословакия на радиостанция Свободна Европа. — Б.пр. ↑

[3] Шрамек, Ян (3870–1956) — чешки буржоазен клерикален политик, католически свещеник, председател на Клерикалната народна партия. През февруари 1948 г. участвува в опита за контрареволюционен преврат. — Б.пр. ↑

[4] Дртина, Прокоп (1900) — чешки буржоазен политик, личен секретар на президента Бенеш, един от главните представители на антисоциалистическите сили през февруари 1948 г. — Б.пр. ↑

[5] Майер, Вацлав (1904–1976) — чешки политик, представител на дясната социалдемократическа партия. Емигрира от Чехословакия през февруари 1948 г. — Б.пр. ↑

5

През неделната сутрин по горския път вървяха инженер Чадек и неговата съпруга Инка, за да покажат на госта си красотите на своя край. Чадек непрекъснато говореше, показвайки на старши лейтенант Блаха различните забележителности, докато Блаха говореше съвсем малко, а госпожа Инка никак. Краката й прекалено често се подхлъзваха по тясната горска пътечка и при всяко препъване тя с благодарност приемаше любезно подадената ръка на Блаха.

Те излязоха от гората и застанаха в края на урвата. Чадек разгърна дългия провиснал клон на един смърч и неочаквано пред Блаха се откри прекрасна гледка към широката зона на граничния горски пояс.

Изглежда, че това беше любимото място на Чадек, което всеки път го пленяваше със същата сила. Искаше му се то да въздействува по същия начин и върху Блаха.

— Погледнете, господин старши лейтенант. Не е ли прекрасно? Знаете ли, аз си имах много хубава работа в оръжейната фабрика в Бърно и дълго се колебах, преди да се захвана с тази авантюра с тукашната фабрика. Инка много плака, не й се искаше да напусне компанията си в Бърно. Непрекъснато повтаряше — границата, това е краят! А виждате ли, сега не бих сменил това място за никое друго в света. Ако знаехте само колко дивеч има тук! Сърни, елени, глигани. И ако действително обичате да ловувате, ще ви поканя на лов за лисици. Разбира се, ако имате време и желание.

Блаха гледаше, без да се вълнува особено.

— А защо да нямам?

— Само не казвайте, че не знаете какво става сега в Прага. Правителството се разпада. Точно заради вас, заради неудачите в Министерството на вътрешните работи. Има правителствена криза. Господ знае какво може да се случи…

Блаха се върна на пътечката и спокойно предложи ръка на госпожа Инка, която я прие със светнали очи.

— Вижте какво, господин инженер, полицията бе създадена, за да брани реда, законите и държавните интереси на страната. Независимо кой е на власт — Готвалд или някой друг. За нас винаги ще има хляб… Казахте, че ще ме поканите на лов за лисици? — промени темата на разговора той. — Но без кучета ли? За това е необходимо да имаш доста голямо търпение и да си много сръчен в стрелбата. Умеете ли да стреляте добре?

Вместо отговор Чадек свали от рамо ловджийската си пушка, прицели се във върха на един висок смърч, където се полюляваше грозд от златнокафяви шишарки, и с един изстрел улучи една от тях.

— Добре — похвали го Блаха.

А веднага, след това извади от калъфа под мишницата си своя служебен пистолет и изстреля серия патрони във върха на същия смърч.

Всички останали шишарки една след друга се изсипаха на земята.

Тясната пътечка водеше през гъстата гора към една полянка, образувана от изсичането на дърветата, където съвсем неочаквано и без предупреждение се появи дървена двуетажна вила. Всеки би очаквал на това място да срещне по-скоро някоя примитивна туристическа хижа, отколкото тази солидна, може да се каже, дори луксозна, сграда, засенчена от множество смърчове.

Съпрузите Чадекови поведоха госта си към своята лятна резиденция.

Инженер Чадек се спря и с театрален жест посочи вилата.

— Приказно място, нали? — обърна се той към Блаха в очакване на неговата възторжена реакция.

Но Блаха само едва забележимо повдигна вежди.

— Хм… Безспорно…

— Елате, елате — подкани го Чадек, за да прикрие разочарованието си. — Ще я видите отвътре.

Блаха го последва със своята бавна, люлееща се походка, пъхнал ръце в джобовете на шинела, и повдигнал глава, за да огледа множеството затворени прозорци.

— Значи това е вашата ловджийска хижа, господин инженер — отбеляза той накрая.

— Да, господин старши лейтенант. Бивша собственост на един оберщурмбанфюрер, а сега — моята лисича хралупа!

— Лисича хралупа ли? — засмя се Блаха. — По-скоро ми прилича на луксозна, тапицирана с кадифе кутия за сребърна лисица.

Госпожа Инка вървеше след тях. С иронична усмивка тя гледаше двамата мъже пред себе си и сякаш ги сравняваше. Боже, колко се бе променил нейният Риша! А нали някога беше също така строен, така остроумен, интелигентен, привлекателен и забавен като този хладнокръвен и самоуверен полицай? А сега? Все още е приличен на вид, но защо ли всички мъже, след като постигнат своето и се оженят, веднага се разпускат, угояват се като скопени петли и трупат сланина както на корема, така и в душата си? Само връзката с една нова жена би могла да ги пораздвижи. Всяка умна съпруга би трябвало да се постарае нейният мъж да си има любовница. Само така мъжът й ще се поддържа в добра форма!

Чадек нетърпеливо извади ключа от джоба си, пъхна го в ключалката, тежката дъбова врата се раздвижи в рамката и изпъшка.

— Ако разрешите, ще мина пръв — спусна се Чадек към следващата врата вдясно и бързо заотваря един след друг прозорците.

Блаха заразглежда дървената ламперия и многобройните снимки на непознати ловци, окачени по стените. Върху пода бяха постлани кожи, в камината приготвени цепеници, само да драснеш клечка кибрит. Не липсваше и препарирана глава на лисица.

— Седнете, господин старши лейтенант — покани го Чадек, — веднага тук ще стане по-уютно. — Драсна клечка кибрит и след малко пламъците в камината плъзнаха по белезникавата кора на брезовите цепеници.

— Знаете ли, фабриката, пушките — това е моето хоби. Домът, вилата — моят уют и спокойствие. Но това тук е моята любов.

Чадек седна в люлеещото се кресло и мечтателно се залюля.

— Когато имам възможност, винаги тичам тук. Сядам пред камината, гледам пламъците, вдишвам уханието на гора и смола, което разпръскват горящите цепеници, и мечтая. И знаете ли, че тук ми хрумнаха моите най-сполучливи идеи. Живият огън — това е нещо чудесно…

Госпожа Инка съвсем делово прекъсна неговия сантиментален монолог.

— Но все пак те ще ти отнемат всичко. Фабриката, вилата и мечтите ти. Вече се готвят да го сторят, не съм ли права, господин старши лейтенант?

Блаха сякаш не я чу. Бавно продължаваше да разглежда обстановката. Накрая се спря срещу стената, на която бяха окачени множество ловджийски пушки.

— Това ли е прочутата ви колекция, господин инженер?

Чадек моментално се пробуди от своята замечтаност.

— Харесва ли ви? — попита зарадван той и стана от креслото.

Блаха откачи от стената една трицевна пушка:

— Особено тази трицевка. Марка „Щул“, ако не се лъжа. Стреля с две сачми и един куршум. Чудесно оръжие с оптически мерник.

При тези познания, които прояви Блаха, на Чадек му секна дъхът.

— Да — а сега ме поставихте на колене. Всеки посяга първо към тази инкрустирана със сребро карабина „Ланкастър“.

— Да, тя е приятна за окото. Или пък да идеш с нея в неделя на селския мегдан и да очароваш момите. Но на лов в гората винаги бих предпочел тази стара марка „Манлихер—Шьонау“.

Той откачи от стената следващата пушка, разгледа я и я подаде на Чадек.

— Вие наистина разбирате от пушки — засия Чадек. — Поразително! Ще трябва да ви се похваля.

И пак посегна към стената, за да откачи следващата пушка.

— Вижте тази пушка марка „Хамерлеск“. Чудесно оръжие, нали? А това тук е пушка, произведена в нашата фабрика „Збройовка“ в Бърно. Има си своите традиции и се ползува с добро име в голяма част от света. Върху нея съм работил в Бърно редица години. А ето тук се опитах да съчетая качествата на предишните две пушки. Погледнете тази комбинирана пушка за сачми и патрони. Започнахме да я произвеждаме в нашата фабрика тук и смятам, че ще има голямо бъдеще. Опитайте колко е лека и как удобно седи на рамото. А какъв мек спусък има!

Инка, която явно скучаеше, нетърпеливо се намеси в разговора:

— Хайде, стига толкова! Сега вече сте загубен, господин старши лейтенант. Добре го познавам. Може да почне с часове да ви разказва как възнамерява да популяризира новата си пушка сред американците, които ще кани на лов от Германия, и как ще почне да изнася изобретението си чак в Америка. Виж какво, скъпи — приближи се тя към Чадек. — Първо, бъди така любезен да предложиш на господин старши лейтенанта нещо за загряване, после раздухай хубаво огъня в камината й донеси дърва, за да има с какво да го подклаждаме. И чак тогава можеш да започнеш своите тиради.

— Прощавай, скъпа — опомни се Чадек, премести креслото на Блаха по-близо до камината и отвори вратичката на едно малко барче в шкафа:

— Какво ще пиете, господин старши лейтенант? Джин, уиски, коняк, водка?

Ала старши лейтенант Блаха си избра нещо много по-различно. Посочи една бутилка и с елегантна ирония рече:

— Ето тази съвсем обикновена народна борова ракия. Поне ще бъде стилно, след като в тази страна на власт е народът.

— А за мен коняк — помоли Инка.

Чадек наля и на двамата.

— А сега ме извинете за момент. Ще донеса няколко цепеници, за да има с какво да поддържаме огъня.

Чадек излезе навън, а Инка нервно си запали цигара.

— Прощавайте, че е толкова непоносим. Отегчителен бърборко и самохвалко. На човек като вас това сигурно му действува на нервите.

Блаха се засмя.

— Знаете ли кое у вас, жените, винаги ме е възхищавало?

Инка сви рамене.

— Знам ли? Може би женствеността, нежността, беззащитността, сексът?

— Не — още по-силно се разсмя Блаха, — не, напротив. Вашата хладнокръвна, обмислена пресметливост, вашата студенина, стигаща до жесток цинизъм. И всичко това е скрито под една нежна, сладострастна котешка маска.

Как я дразнеше този мъж със своето превъзходство и присмеха, който виждаше да се таи в премрежените му очи, въпреки че се стремеше да разговаря сериозно и галантно с нея. Но същевременно и я привличаше. Именно с този свой цинизъм, с увереността, че може да притежава всички и всичко, но не се нуждае от никого и всичко му е безразлично. Затова искаше да го има. Страшно много го желаеше, та поне за миг да го види покорен, просещ, поне за момент да има власт над него.

Инка протегна чашата си, която държеше със своите дълги, грижливо гледани пръсти, към чашата на Блаха.

— Няма ли да пием?

Те се погледнаха в очите като двама противници на ринга, които оценяват с поглед своите качества и сила.

Чукнаха се и пиха.

— Когато бях в Лондон, една нощ се разхождах край брега на Темза с една очарователна английска студентка. Нежно я галех по ръцете, по шията, по тялото, целувах я… Повече не смеех да си разреша, защото беше много млада. Говорех й най-прекрасните, най-нежните, най-поетичните безсмислици, които бях способен да измисля. Но тя неочаквано ме прекъсна: „Ако ме желаеш поне малко, излишно е да си губим, времето. Тази нощ вкъщи няма да има никой — ела у нас, а на сутринта ще довършиш приказките си…“

Инка прие играта:

— И аз ли трябва да постъпя така?

Блаха усети, че тя се хвана на играта му, и му се прииска да се пошегува:

— Нима също имаме толкова малко време?

— Също. Той може всеки момент да се върне.

Блаха я притисна към себе си, целуна я и тихичко й прошепна в ухото:

— Трябва, да ти призная, че след онзи валс, който танцувахме заедно, все още чувствувам уханието на тялото ти и непрекъснато мисля за очите ти.

Обаче Инка студено го прекъсна:

— Пак си губите времето.

Но той неочаквано излезе от играта и съвсем глупаво попита:

— А какво трябва да направя?

— Ако поне малко ме желаеш, ела тук утре в десет часа сутринта. Той няма да бъде тук, ще замине за Пилзен и ще се върне чак през нощта. Целият ден ще бъде само за нас. И тогава ще се доизкажеш…

Тя извади от джоба на своето три четвърти кожухче резервния ключ от вилата и го подържа пред очите на Блаха. Известно време двамата се гледаха, а после Блаха взе ключа и го скри в джоба си.

В този момент влезе Чадек с наръч току-що нацепени брезови трески.

— Това е резерв, който ще стигне най-малко за два дни. Доволна ли си?

Той постави дървата до камината и започна да изтърсва полепналите по ръкавите му тресчици.

6

И отново настъпи нощ.

Мразовита и тъжна нощ, под чийто тъмен воал нейде високо трептяха ярките точки на звездите. Само че сега нямаше карнавална музика, която да нарушава спокойния сън на спящите…

Вече трета нощ, откакто тук пристигна новият началник на управлението, старши лейтенант Блаха. Като че ли не се нуждаеше от сън този странен човек, който сякаш бе паднал тук от небето. Някои бяха очаровани от него, други наплашени, трети изпитваха уважение, а у Земан се появиха бръчки по младото му лице. Странен човек! Неуморим, неспокоен, не оставяше нищо да убегне от погледа му, напръскването със студена вода пропъждаше умората от лицето му, а вечната, бабаитски прилепнала към устните му, цигара, сякаш му възвръщаше енергията. Негодуваше, ругаеше, но в мислите си беше съвсем другаде, нейде във висшите сфери, където шепата провинциалисти, оказали се под неговото командуване, не смееха дори да надзърнат.

Прозорците на кабинета на околийското управление на НМ самотно светеха в безлюдната улица. Старши лейтенант Блаха се намираше в необикновено добро настроение. По навик крачеше напред-назад в кабинета, кръстосал отзад ръце, с изправена стойка и повдигната нагоре брадичка, и развеселено слушаше развълнувания рапорт на двамата луди романтици — Земан и Бартик — относно тайнствения предавател. Когато свършиха, думите на Блаха ги обляха като леден душ:

— Струва ми се, че прекалявате с четенето на криминални романи, момчета — рече той презрително. — По-добре ми доведете арестувания, Земан. Нека довършим работата си с него.

Изглежда, че Блаха беше специалист по нощните разпити.

— Слушам — изпъна се Земан и излезе.

Блаха спря пред Бартик, който стоеше в безупречна стойка мирно и напрегнато очакваше да чуе мнението му:

— Значи твърдите, че сте уловили нелегален предавател, Бартик? А сигурен ли сте в това? Та вие сте само един обикновен любител, човече! Кой знае какво сте чули!

Обиденият Бартик искаше да възрази, да защити своята чест на професионален радист, но Блаха не го остави да говори:

— Знаете ли какъв срам ще берем, ако вдигнем фалшива тревога и накараме да пристигне тук цялата радиотехника на милицията напразно?

Бартик упорито мълчеше, убеден в правотата си, а в очите му се четеше явно неодобрение.

— Е, добре, напишете протокол, а аз ще се заема със случая — отстъпи Блаха.

В този момент на вратата се появи пребледнелият и разтревожен Земан:

— За бога, господин старши лейтенант… Онзи Йегер се е… обесил в килията си!

— Какво? С какво се е обесил, човече?

— С кърпата, която му дадохте!

Блаха изкрещя:

— По дяволите, момчета, не можахте ли да внимавате повече? Такъв дяволски необикновен случай! Знаете ли какви неприятности ще си имаме заради това горе?

Той извади от джоба си своя парашутистки нож и се втурна към килията за предварителен арест.

Ръцете на Земан трепереха:

— Ей, че работа! Пак ще си имаме неприятности!

— Е, какво пък — защитаваше се Бартик, — нали той му даде кърпата!

Блаха отново се появи на вратата и измери с поглед двамата нещастници, които виновно стояха пред него. После натисна пружината и сгъна своя фински нож, който все още държеше в ръката си.

— Отрязах кърпата и поставих обесения на пода. Вече беше късно. Извикайте лекар да напише смъртен акт и съставете протокол.

И отново, сякаш лавината от гняв пак се надигна в него, се разкрещя:

— Занимавате се с глупости, Бартик, а службата си гледате така, че заслужавате да ви пъхна в затвора!

Грабна от закачалката коженото си палто и шапката, излетя от кабинета и затръшна вратата след себе си.

Дълго време след неговото излизане никой в помещението не посмя да помръдне, не се чу дори и мишка да изписка.

Отдавна беше настъпило утрото и червеникавото кълбо на зимното слънце с мъка си пробиваше път през валмата от бяла мъгла.

В общата спалня на околийското управление на НМ всички бяха облечени в униформи, с оръжие под ръка и уморени лица. Цяла нощ се бяха редували двама по двама на караул, чувствуваха се съвсем изтощени, но никой не можеше да заспи. Бартик упорито седеше до своя приемател със слушалки на главата и измъчваше скалата.

— Престани вече — помоли го Земан. — Няма смисъл, Лойза. След малко пак отиваме на пост. По-добре хвани Прага, за да разберем какво става там. Имам чувството, че днес нещо ще се случи в столицата. Ненапразно ни вдигнаха в бойна готовност тази нощ!

— Каза ми, че съм само един любител — твърдоглаво държеше на своето Бартик. — Но аз го чух. Със собствените си уши чух онзи непознат, който предаваше оттук…

И продължи да се занимава със скалата с такава упоритост, която никой не очакваше от това очилато момче. Внезапно развълнувано извика:

— Пак го хванах! Ела тук, Хонза! Ела бързо!

Земан доста неохотно се надигна от кушетката.

Бартик му подаде едната слушалка.

— Чуваш ли? Предава с шифър. И някъде оттук наблизо, Доста силно се чува…

Той почна да върти своята примитивна антена.

— Момчета, жалко, че нямам радар… Или че не сме двама, за да го засечем… Навярно е в онази посока… Към летището… Или зад него в гората… Близо до вилата на Чадек…

Земан остави слушалката и се втурна към автомата си.

— Хайде, тръгваме — изведнъж се реши той, кимна на Бартик и забърза навън.

За секунда изненаданият Бартик се загледа след него, после зарадван взе оръжието си и излетя след него.

Крачка по крачка те си пробиваха път през гъсталаците покрай високата гора с готови за стрелба оръжия. Стремяха се, доколкото е възможно да се движат безшумно, но въпреки това тук-таме се случваше някое сухо клонче да изпука под краката им или пък подплашена птица да издаде присъствието им с разтревожения си крясък.

Те оглеждаха всички тъмни ъгълчета, повдигаха надвисналите клони на смърчовете, надничаха в деретата. Вървяха в определената посока по малко необичайно трасе, извън горските пътечки, докато накрая на полянката пред тях се появи ловджийската вила на Чадек.

Земан и Бартик поспряха, скрити зад едни ниски борове, и внимателно се огледаха и ослушаха. Никъде нищо. После бързо прекосиха пространството, което ги отделяше от вилата, и отново застанаха неподвижно, прилепени до стената на постройката.

Земан бавно започна да обикаля вилата. Пробваше вратите и капаците на прозорците. Спря се пред един от тях.

— Лойза, ела тук — шепнешком повика той Бартик. — Виждаш ли тази драскотина?

— Да. Направена е с нож. И е съвсем прясна.

— Точно така. Някой съвсем наскоро го е отварял.

Земан бавно прекара ръка по капака. Леко се издаваше напред.

Развълнувани, те притиснаха носове в прозореца, зад който може би се криеше загадката на тайнствения радиопредавател. Неочаквано обаче зад тях се разнесе строг глас:

— Какво правите тук?

Земан и Бартик рязко се обърнаха. Старши лейтенант Блаха!

Незабелязано бе излязъл от гората и, изглежда, от доста време насам ги следеше.

Земан се изпъна и рапортува за това, което бяха открили:

— Някой е идвал тук, господин старши лейтенант. И може би все още е вътре!

— А на вас кой ви възложи да издирвате, Земан? Що за партизанщина е това? — изръмжа Блаха. — Играете си на Шерлок Холмс? Искате да ви арестувам ли?

Бартик изплашено отстъпи крачка назад. Обаче Земан не се предаваше:

— Изпълняваме дълга си, другарю старши лейтенант. Обявена е бойна готовност.

Обаче Блаха още по-натъртено ги смъмри:

— Отнася се само за града! Изчезвайте!

Земан обидено се обърна и последва Бартик, който вече бързо се оттегляше към гората.

Блаха изгледа гърбовете им с презрителна усмивка.

— Глупаци — облекчено ги изруга той.

После протегна ръка към гъсталака зад себе си и вече по-меко каза:

— Ела!

Помогна на госпожа Инка да се измъкне от храсталаците и бързо отвори вилата с нейния ключ.

Двамата нетърпеливо се вмъкнаха вътре, той затвори след себе си вратата, завъртя ключа в бравата и този горски дом със затворени капаци отново потъна в мълчание, за да не издаде тайната, която криеше в своя интериор.

И изплашеният фазан замлъкна, за да продължи в тишината своите зимни размисли.

От военната кариера на щабния капитан Кристек му остана само горчивина в душата. Бе завършил кадетското училище в Храници твърде късно, за да може по време на Първата република да изживее нещо повече от доста блестящия и пищен, но иначе мизерен живот на поручик. Но въпреки това и до днес се просълзяваше сантиментално, когато си припомняше младите години като строен и елегантен поручик с червени бричове от кавалерийския полк, по когото някога с копнеж се заглеждаха всички девойки на корзото в Клатови.

Но преди да успее да изяви своите способности на талантлив и храбър офицер и да се издигне поне до чин старши поручик, избухна войната. Демобилизираха го и го направиха подчинен на кметството чиновник, който да се грижи за разпределянето на купоните за хранителни стоки. Заради това той страстно намрази немците и техните чешки слуги. През цялото време на окупацията той се държеше тъй, сякаш тази деградация не бе го засегнала — макар и цивилен, удряше по военному пети, винаги се представяше като поручик Кристек, командуваше като войници двамата си подчинени чиновници и с радост очакваше да настъпи времето, когато щеше да си отмъсти. Когато по-късно, през месец май, избухна въстанието, той беше измежду първите, които грабнаха оръжието, стреляха срещу немците — а на другия ден посрещаха американците.

Беше много щастлив, че най-после настъпи краят на онези пет унизителни военни години, които веднага заличи от паметта си като епизод, който изобщо не бе съществувал в живота му — и че отново е войник. Надяваше се, че най-после отново ще започне истински да живее, съвзел се от унизителната чиновническа летаргия, от задушния въздух в канцеларията, миришещ на туткално лепило, печати и мастило, и смело ще полети нагоре към сияйните простори на своята голяма военна кариера. Но въпреки че го прие в своите редици, новата армия нямаше намерение да осъществи мечтите му. За командните постове тя си имаше своите нови офицери, примитивни и необразовани хора, както ги наричаше той, но иначе проверени и закалени в сраженията на фронта мъже. Така че отново се озова в плесенясалата атмосфера на канцелариите в това затънтено околийско управление край границата — с горчива обида и черна омраза в сърцето, — а своята войнишка мечта, своя непризнат офицерски талант можеше да реализира единствено по време на тренировките на младежите от „Сокол“[1] и на бившите демобилизирани офицери от Първата република, членуващи в Бранническата организация, и в носталгичната, галантна любов към единствено достойната за неговия ранг жена — към красивата госпожа Инка.

Затова сега подобно на всяка съботна сутрин стоеше пред входа на вилата на Чадек, бързо наместваше безупречния възел на вратовръзката си, изтупваше въображаемия прах от своята изрядно изгладена униформа, с нервни пръсти оправяше тънката бяла хартия на букета парникови карамфили и проверяваше своята елегантна, светски иронична усмивка в отражението на стъклената врата. После енергично натисна звънеца и зачака.

Накрая отвътре се дочуха стъпки, някой енергично завъртя ключа, натисна бравата и на вратата се появи инженер Чадек.

Точно него не очакваше да види днес Кристек и това го накара да излезе донякъде от релсите.

— Че вие не заминахте ли днес за. Пилзен?

— Заминах, но вече се върнах — отвърна Чадек, без да забележи смущението му. — Не знаете ли какво става сега, човече? Вече се започна. Влезте, при мен е председателят на ОНС Брунцлик.

Съвсем обърканият Кристек, без да разбира нещо, се затътри след него към салона.

Изплашеният Брунцлик седеше до радиоапарата, от който гърмеше енергичният глас на Готвалд:

„Граждани и гражданки, скъпи приятели! Апелирам към всички вас, бъдете бдителни и в пълна бойна готовност! Апелирам към вас, всички честни чехи и словаци, към вас — работници, селяни, занаятчии и интелектуалци — да бъдете единни и сплотени! Образувайте в селищата, околиите и окръзите акционни комитети на Националния фронт, в които да участвуват демократичните и прогресивни представители на всички партии и общонародни организации! Унищожавайте още в зародиш каквито и да са провокации на реакционните елементи! Бъдете единни и решителни в борбата — и вашата правда ще победи!

Да живее правителството на Националния фронт, избавено от подривните елементи и реакционерите!

Да живее народнодемократичната Чехословашка република!

Да живее вярното съюзничество между Чехословакия и Съветския съюз, гаранция за нашата национална свобода и държавна независимост!“

Той привърши речта си и от радиото се разнесе един мощен, гръмогласен и възторжен рев, сякаш огромна океанска вълна се разбиваше, като увличаше и поглъщаше всичко край себе си — чак тръпки ги побиваха, като слушаха, как там нейде, на Староместския площад в Прага, стотици хиляди хора възторжено изразяват одобрението си.

Първи се опомни Чадек:

— За бога, намалете радиото, че ще се побъркаме! Всичко това е безсмислица!

Брунцлик послушно завъртя копчето, но долепи ухо съвсем близо до радиоапарата, в който сега говореше някакъв развълнуван женски глас.

— Сега говори от името на нашата социалдемократическа партия някаква народна представителка на име Коушова-Петранкова.

— Хубави копелета си имате във вашата партия — раздразнено коментира Чадек.

— Чухте какво става, господин щабен капитан — обърна се той към Кристек, който гледаше двамата със своите избледнели, малко затъпели от вечното пиянство очи.

— Затънахме, Кристек, чак до ушите! Сега трябва всичко да рискуваме!

— Ужас! — завайка се Брунцлик. — Как мирно и спокойно си живеехме тук. Сякаш бяхме едно семейство. А сега това… Какво ще правим?

Щабният капитан Кристек внезапно се опомни, осъзна възможността, която му се предоставяше, и си припомни своя активен военен живот в миналото. Нали беше преди всичко воин — макар и само на служба в едно незначително околийско управление — и това го издигаше малко повече над двамата случайни безпомощни цивилни.

— Какво ще правим ли? Ще ги ударим под лъжичката. Внезапно и окончателно ще ги сразим, както направиха в Гърция и във Франция! Преди да са успели да се организират!

Брунцлик се сепна уплашено:

— Надявам се, че не говорите сериозно, нали? Нима искате да разпалите гражданска война? Би било ужасно да се пролее кръв заради политиката!

— По-добре кръв, отколкото това! Сега всеки трябва да реши на коя страна ще стреля!

Щабният капитан отдавна бе захвърлил букета си, който нямаше на кого да поднесе тук, след като всичко се бе така объркало. Той гледаше надменно Брунцлик и Чадек, сякаш бяха негови подчинени, енергично, по наполеоновски се разхождаше из стаята и рязко отсичаше думите си, като че ли даваше команди на военно поделение.

Пръстите на Брунцлик трепереха, когато извади от джоба носната си кърпа, за да изтрие капчиците пот, избили по високото му плешиво чело и дебелия врат.

— Извинете ме, господа. Сега трябва да отида в Околийския народен съвет. Разберете, че в такъв важен момент… Може би съм необходим там… Навярно вече ме търсят… Кой знае какво става там…

— Ако изобщо ви пуснат да влезете — насмешливо му подхвърли Чадек. — Нали чухте! Акционни комитети!

Но Брунцлик, без да се бави повече, бързо изчезна зад вратата.

Кристек се изплю.

— Добре, че се махна, страхливец!

— Не се заяждайте с него! Може да ни потрябва. Ако не в битките, то поне в изборите. Обади ми се моят брат от Министерството на правосъдието. Настъпил е решителният момент, Кристек. Сега трябва да застанем срещу тях в единен, сплотен фронт — националсоциалисти, народняци, словашки демократи и всички порядъчни социалдемократи начело с президента. Само така ще ги победим и ще ги накараме да паднат на колене пред нас. Ако сме единни, западните съюзници ще ни помогнат. Тук, близо зад границата, са разположени две американски дивизии.

Кристек рязко го прекъсна с енергичната деловитост на командир:

— Колко от вашите комбинирани пушки имате в склада си?

— Триста.

— А патрони?

— Също — изненадано отвърна Чадек. Гледаше Кристек с неприкрито напрежение. Какво всъщност е намислил този човек? Изплашено си даде сметка. Но отговаряше послушно като ученик и за малко да прибави към отговорите си учтивото „моля“.

— За тази околия това е доста прилично въоръжение.

— Какво смятате да правите? — промълви Чадек.

— Ще мобилизирам моята Бранническа организация. Ще свикам запасните офицери и членовете на „Сокол“. Ще обиколя всички, за които знаем, че ги мразят. Тоест мисля да организирам нещо повече от обикновено гласуване!

Неочаквано той се приближи до Чадек и го погледна твърдо в очите:

— Ще ми дадете ли пушките си, Чадек?

Чадек се поколеба за момент, но после бързо отвърна:

— Ще ви ги дам!

— Щом като трябва да се защитава свободата — продължи той с патос, — и за демокрацията никоя жертва не е достатъчно голяма. Съберете хората си и елате с камион. Утре, вдругиден, когато и да е. Ще ви отворя складовете си.

Кристек се усмихна.

— Не се тревожете, лесно ще се справим. Кой ще ни се противопостави тук като организирана бойна сила? Неколцина милиционерчета с револвери и няколко автомата. Ще напълнят гащите, когато видят, че ние, старите войници, излизаме на улицата.

Чадек вече бе привлечен за неговата кауза, бе повярвал в способностите му на командир, затова се развесели и направи насмешлива гримаса:

— Любопитен съм какво ли прави сега техният началник, господин старши лейтенантът Блаха?

— Той… — презрително махна с ръка Кристек. Но внезапно се сепна: — А къде е госпожа Инка? — огледа се да види къде е оставил букета си.

— Инка ли? Не знам — разсеяно отвърна Чадек. — Не се интересувам сега от нея, имам си съвсем други грижи. Седнете, моля ви — подкани той Кристек, посочвайки мекото кресло. — Трябва добре да обмислим всичко.

И побърза да донесе бутилка коняк.

В такъв момент това беше най-доброто подсилващо средство за нервите.

А сега те не биваше да им изневеряват.

[1] Чешка гимнастическа организация. — Б.пр. ↑

7

Мелодията на Интернационала постепенно заглъхна, синкопирана от крачките на хилядите хора, които там нейде далеч, на Староместския площад, бяха почнали да маршируват.

В този момент десетките, надвесени над радиоапарата глави се изправиха. Секретариатът на околийския комитет на комунистическата партия се беше изпълнил с хора. Там бяха старият Свобода, Бланка, Карел Мутъл, Кржиж, Кржижова, Земан, Бартик и много други ръководители и редови партийни членове, които този вълнуващ момент бе привлякъл тук.

Хората говореха един през друг. Нервите, които по време на речта на Готвалд бяха напрегнати до скъсване, се отпуснаха, всеки искаше да се изкаже, да размени мнение, да зададе въпрос. Десетки цигари нервно изпускаха облачета дим, миризмата на мъжка пот и съблечени зимни палта изпълваше неголямото помещение. Гласовете ставаха все по-гръмки, след малко вече не можеше да се различи кой с кого говори и за какво всъщност става въпрос.

Кржиж напразно удряше с юмрук, по масата и призоваваше:

— Тишина, другари, тишина!

Чак след доста, време успя да въведе някакъв ред и система, в този развълнуван човешки вулкан.

— Другари, сега тук е щабът на революцията и преди всичко сме длъжни да въведем в него ред и спокойствие. Чухте речта на другаря Готвалд. Разбрахте какво става сега в Прага. Но това е дело не само на Прага, Бърно, Пилзен и големите заводи. Това е и наша работа. На всеки честен човек в нашата република. Реакцията няма да се спре пред нищо, за да разедини републиката ни и да изтръгне властта от ръцете на народа. Ще трябва веднага да организираме дежурство от партийни членове. Денонощно из града ще обикаля караул от двама души — един милиционер и един другар от нашата организация. Ще охраняваме всички по-важни предприятия.

Той свърши да говори и в помещението настъпи тишина. Всички гледаха Кржиж, който изведнъж бе станал твърд и решителен. Често се шегуваха с него, защото когато така се разпалваше на събрания и почваше страстно да говори, от вълнение заекваше. Но сега беше някак по-различно. Мълчаливо се прекланяха пред неговия опит и авторитет, с който будеше възхищение.

Първи се опомни Мутъл:

— А кой ще ни даде оръжие, Бохоуш?

— Не се тревожи — махна с ръка Кржиж. — И оръжие ще ни даде партията, ако се наложи. Освен това на вас, които работите във фабриката на Чадек, оръжието ви е подръка. И сега би трябвало да го пазите особено внимателно, макар и да ви се струва, че обстановката е спокойна, че нищо не може да се случи. Бъдете нащрек и внимавайте някой да не ви нападне в гръб. Да бъде бдителен и предпазлив — това сега трябва да бъде закон за всеки комунист!

Кой ли беше този толкова коварен и опасен враг, за който намекваше Кржиж? И то тук? Та нали всички се познаваха много добре? Едва ли не си виждаха в чинните и в душите един на друг. Нищо не можеше да се скрие, всяка нова влюбена двойка, която тръгнеше към гората, се проследяваше от нечие любопитно око. Всяка нова мебел, която се внасяше в къщата, беше обект на коментари. Стар селски обичай. Въпреки че вече смятаха, че са станали град.

Развихриха се такива разпалени дебати на темата „оръжие“, че Кржиж напразно се мъчеше да ги надвика.

Само Бланка мълчеше. Тя чувствуваше, че днешният ден е необикновен, че това е сериозен и тържествен исторически момент, какъвто няма да й се случи да изживее втори път в живота си. Искаше й се от почти детински възторг и щастие да се разплаче, както тогава, през четиридесет и пета година, когато заедно с леля си очакваше да посрещне първия танк или когато баща й се завръщаше от концлагера, на гарата свиреха държавния химн, а на пилона след толкова години отново се издигаше държавното знаме. Точно така се чувствуваше.

На Земан му се наложи два пъти да я повика:

— Ей, Бланка…

Чак тогава тя го забеляза. Той се бе промъкнал към нея измежду групата спорещи, сред които допреди малко се намираше.

— Исках само да те попитам — заусуква Земан, — дали не искаш да образуваме заедно една патрулна двойка?

Предлогът беше толкова прозрачен, че Бланка се изчерви. Тя сведе очи, в първия момент не знаеше какво да отвърне, но после решително поклати глава.

— Не се сърди, Хонза, но ще ида с Карел! Ние всъщност — от онзи бал — ходим заедно… — изплю тя камъчето.

Земан разбра, че през онази нощ, когато за първи път срещна Бланка, бе проиграл всичко. И любовта си.

— Извинявай, щом е така — прошепна той със свито от срам, смущение и съжаление гърло и веднага изчезна сред групичката спорещи, за да не може никой да забележи мъчителното му поражение.

Но неговият плах опит не убягна от вниманието на Карел Мутъл.

От доста часове насам патрулите обикаляха града. Из улиците, площада и край фабриката. Часовете си течаха както и преди — в същия ритъм, по същия начин и по стария обичай. Само едно нещо бе ново. Червеното знаме под портала и върху комина на фабриката на Чадек.

Пред същия този портал стояха на пост Бланка и Карел Мутъл с червени ленти на ръкавите. Беше им много хубаво, че могат да бъдат заедно. Не трябваше да се крият пред никого, не се налагаше да се срещат тайно, само дето ръцете им мръзнеха малко. Но нима усеща някакъв студ младежката любов? Тя ги сгрява, трябва да е така, щом за това се говори и в старите работнически песни. В града беше спокойно, нищо особено не се случваше — така че имаха възможност да се отдават на мечтите си, до безкрайност да си разменят вечно едни и същи, но все така прекрасни глупости на влюбени, да бъдат щастливи, чувствувайки се сами сред вселената и звездите. Искаше им се така да стоят на пост до края на живота си!

Но внезапно из улицата се разнесе рев на мотор и веднага след това иззад ъгъла се показа камион с покрита с платнище каросерия. Изглежда, че хората от камиона не очакваха да ги срещнат там, спирачките изскърцаха в последния момент и превозното средство се закова на сантиметри пред тях.

От кабината се надвеси инженер Чадек и учудено попита:

— Какво става, Карел?

— Какво може да става?

— Защо е затворено? Веднага отворете вратата и ме пуснете да мина! Нямам време да чакам!

Карел Мутъл леко пребледня. Обаче отговори, без да трепне, с твърд и решителен глас:

— Не може!

Чадек слезе от камиона.

— Да не сте се побъркали? С какво право ме спирате? Та нали това е моята фабрика!

— Бивша, господин инженер!

Чадек се разкрещя:

— Как така бивша? А сега на кого е?

— Наша, на нас, които работим в нея!

Щабният капитан Кристек, който седеше до Чадек в кабината, яростно скочи:

— Защо се занимавате с тях, Чадек? Сами ще си я отворим! Слизайте, момчета!

От каросерията на камиона наскачаха върху паважа двадесетина цивилни. Не бяха млади хора, но по издутите им задни джобове и разбойнически лапи и лица можеше да се отгатне, че са все подбрани побойници и опитни стрелци. Техният вид съвсем не беше миролюбив.

Чадек се изплаши.

— Чакайте, господин щабен капитан. Само да няма кръвопролития. Това е безсмислено. Аз ще разреша въпроса по друг начин. Ще ида да повикам председателя на ОНС. Та това е произвол, а произволът не може да бъде в реда на нещата. Аз винаги съм бил за разумните действия и толерантността…

Обърна гръб и се завтече към народния съвет.

Мутъл тихичко нареди на Бланка:

— Тичай да извикаш хората от цеховете. Кажи им, че положението става опасно!

Бланка само кимна и изчезна зад портала на фабриката.

Карел Мутъл остана сам срещу щабния капитан Кристек и неговата дружина. Двамата мъже впиха погледи един в друг като войнствено настроени петли.

Обаче Карел не остана за дълго сам. Вратата на фабриката широко се разтвори и преди Кристек да успее да се опомни, срещу него застана безмълвно и заканително стена от хора.

Камионът даде заден ход и спря, изчаквайки в обкръжението на своя екипаж. Настъпи тишина. Само тук-таме се, разменяха враждебни погледи. Растеше напрежението, кой пръв ще даде заповед за стрелба, за атака.

За щастие напрежението бе прекъснато навреме от появата на трима души, които тичаха към тях откъм улицата. Това бяха инженер Чадек, председателят Брунцлик и старши подофицерът Земан.

— Другари, хора… — задъхано се опитваше да успокои духовете Брунцлик.

Работниците пред фабриката мълчаха.

— Какво се готвите да направите? — продължи председателят. — Бъдете разумни! В този град винаги е царяло спокойствие.

Тишина. Никой не реагираше.

— Сега в републиката си имаме достатъчно грижи, за да предизвикваме спорове и тук, на границата. За това няма да ви бъде благодарен дори и председателят на правителството. Предприятието на Чадек е доста малко и съгласно закона не подлежи на национализация. Така че господин инженерът е прав. Разпръснете се и го пуснете да влезе вътре!

Старият Свобода неочаквано извика:

— А какво иска да прави там?

— Да си взема пушките от склада и да ги натоваря на камиона — отвърна Чадек.

Стената от работници гневно се раздвижи.

— Не!

Чадек се обърна към Брунцлик.

— Ето, виждате ли, господин председателю, аз се отнасям вежливо към тях, както винаги. А те… Не знам как да се справя. Искам само да си взема пушките от склада — неочаквано повиши глас той. — Та те все пак са мой труд, плод на мозъка ми. Аз изобретих тези комбинирани ловджийски карабини и аз ги конструирах. Затова си ги искам, а фабриката, щом като желаят, нека си остане за тях. Но пушките… пушките са си мои.

— И тази ли? — подигравателно го попита Свобода и му показа оръжието, което до този момент бе крил зад гърба си.

— Хора… — още веднъж се обърна към тях с молба в гласа нещастният Брунцлик.

— Не… — прозвуча категоричен отговор.

В своята безпомощност, страх, и отчаяние Брунцлик изпадна в истерия.

— Добре тогава! Господин старши подофицер, вземете отношение! Въведете ред! Ние сме представители на органите на народната власт и няма да разрешим да ни се налагат хората от улицата. Действувайте според закона!

Сред възцарилата се тишина всички загледаха напрегнато Земан. Той бавно се приближи, застана пред Свобода и протегна ръка към пушката, която държеше старият работник. Свобода отстъпи. Земан му рече:

— Дайте ми пушката!

Този момент бе решаващ. Всички добре разбираха — момъкът в груба зелена униформа бе получил заповед, която сега трябваше да изпълни. Но все пак…

Свобода безмълвно и неохотно подаде оръжието си на Земан.

Земан огледа пушката, претегли я на ръка, после отвори затвора й и доволно рече:

— Всичко е наред! Заредена е!

После насочи пушката срещу Брунцлик, Чадек, Кристек и неговата разбойническа дружина.

— Това червено знаме, господин председателю, е знамето на моя баща. Срещу него аз никога няма да тръгна!

И пред изумения поглед, на Брунцлик той отстъпи с оръжието в ръка назад и се присъедини към работниците пред портала.

А те възторжено се развикаха, загърмяха като буря и тяхното скандиране се разнесе от фабриката към покривите на къщите и улиците на града, съпровождайки камиона на Чадек и Кристек, който бързо чезнеше пред тях.

— Органите на МВР са с народа! Да живее МВР!

Работническият отряд пред фабриката насочи вече не една, а стотици пушки, които сега се намираха във верни ръце.

8

Вилата на Чадек изглеждаше като след пожар. Разтворени гардероби и чекмеджета, разхвърляни листове хартия, хвърчащи във въздуха. Претъпканите куфари се пренасяха ту тук, ту там и хората се препъваха в тях сред паническата бъркотия. Госпожа Инка, тази винаги хладнокръвна и разумна дама, изведнъж си бе загубила разсъдъка. Тя безсмислено вадеше дрехите от един гардероб, за да ги захвърли в следващия момент на друго място. После се впускаше да търси някакви дреболии, за които внезапно се сещаше, че са й крайно необходими, или пък преместваше някоя ваза на друго място, сякаш сега това беше най-важното нещо на света.

В цялата тази суматоха пред вилата изскърцаха спирачки на кола и госпожа Инка се втурна към прозореца. Пред входа бе спряла луксозна лимузина, от която слезе строен млад свещеник, придружен от елегантно облечен мъж с посребрени слепоочия.

Госпожа Инка изтича надолу по стълбите, за да ги посрещне на входа, и радостно прегърна посивелия франт.

— Бартик! Колко хубаво, че дойде! Точно в този момент — истерично се разплака тя. — Не можеш да си представиш какво става сега с нас, Бартик…

Франтът побърза да се освободи от прегръдките й.

— С всички нас сега става нещо, скъпа моя. Разреши ми да ти представя — обърна се той към младия свещеник, който бавно се бе приближил до входа и безмълвно наблюдаваше трогателната роднинска сцена.

— Това е Макс — мой добър приятел. Хайде, Инка, престани да правиш сцени. Нямаме време за това. Сега трябва добре да овладеем нервите и разсъдъка си.

В този момент на входа се появи и инженер Чадек. Слисано загледа брат си. Съзнаваше, че не току-така Роберт бе дошъл чак тук.

Роберт дори не го поздрави.

— Ела да ни помогнеш с багажа. Не можем да повлечем всичко това със себе си. Трябва да прередим куфарите! — заповяда той и тримата мъже се върнаха към колата, за да донесат куфарите.

Инженер Чадек едва довлече до хола обемистия куфар на Роберт. Там той го пусна на пода и тежко се отпусна върху него. После започна да трие с кърпа запотеното си чело.

— Как е положението в Прага, Берта? — най-после зададе своя тревожен въпрос той.

— Дртина вече не е в министерството — махна с ръка Роберт. — Той искаше да го оставят да каже последната си дума, но го изгониха като някакъв хлапак, представи си. Всички го изгониха. А сега уплашено пищят и се въртят в кръг като зайци. Теглят банковите си сметки, вместо да се борят. Аматьори! Така ли се прави голямата политика? Направиха ни за смях пред целия свят. С тази тяхна жалка политическа криза.

— Няма ли вече никаква надежда, Берта? — ужасено изстена Чадек.

— Има! Бенеш! Но това е проиграна карта, на която няма да заложи дори и Макс — пък той е страстен и хладнокръвен играч.

— Значи това е краят! — изстена госпожа Инка. Двамата братя я изгледаха така, сякаш се чудеха, че тя все още е там. Ала непознатият свещеник, който мълчаливо и безучастно грееше ръцете си край камината с красива решетка от ковано желязо, сякаш всичко това не го засягаше, извърна към нея младото си лице.

— Не, това е само началото, госпожо. Сега отново трябва да почнем да се борим, и то по друг начин. По-твърдо, с повече опит, без сантименталности. След като крепостта падна поради слабост и вътрешни раздори, ще трябва да я превземем отвън.

— Но откъде и как? — вяло възрази инженер Чадек. В гласа му се долавяше окончателно примирение и безнадеждност. — Как ще идем там?

— Точно тук е най-подходящото място, откъдето да изчезнем колкото се може по-скоро зад границата — засмя се с чувство на превъзходство Роберт. — На това разчитаме и за тази цел си имаме свой човек, който работи тук за нас. Междувременно вече е подготвил нещо.

— Тук, при нас ли? Кой е той? — попита инженер Чадек.

Ала Роберт само тайнствено се усмихна:

— Ще видите — рече той, съблече балтона си, разхлаби вратовръзката и се отпусна в най-близкото кресло.

— Няма ли да ни предложиш нещо за пиене? — подсети той госпожа Инка, за да стане ясно, че повече няма да се говори по този въпрос.

В кабинета на началника на ОУ на МВР се намираше Земан, изпънат в стойка мирно. Край него нервно се разхождаше шефът му, старши лейтенант Блаха, и изригваше гръм и мълнии.

— Вие сте луд човек, Земан — удари на бюрото пред него някакви документи.

— Тук имаме жалба срещу вас от самия председател на ОНС. Известно ли ви е, че той може да ви изхвърли на улицата, въпреки тази ваша зелена униформа? И би трябвало да го направи. От вас никога няма да стане истински служител на НМ. Как сте се държали там, пред фабриката? Мислите ли, че ще помогнете на Готвалд, ако създавате анархия и безредие? Ние сме представители на държавната власт и сме длъжни да спазваме законите. Чак след като правителството утвърди закон за по-нататъшната национализация, ще се предприеме национализиране и ние ще подкрепяме законните действия. Но не и преди това! Засега това е произвол, беззаконие и престъпление!

Пребледнелият Земан стоеше неподвижно, потресен от неговите логични и убедителни аргументи.

— Може да съм лош служител, господин старши лейтенант — съгласи се той, — и ако трябва, ще си подам молба за напускане, ще се откажа от униформата. Но никога няма да забравя, че постъпих тук направо от фабричния струг и че също съм работник.

В този момент вратата на кабинета на Блаха рязко се отвори и вътре съвсем недисциплинирано нахълта Бартик.

— Пуснете радиото — викна той — веднага! Готвалд говори сега на Вацлавския площад! Бенеш е подписал! Спечелихме!

Той се втурна към радиото, а Земан, който веднага забрави, че е на рапорт, го последва. Вълнението и на двамата беше толкова голямо, че не успяха да забележат как останаха сами в помещението.

Старши лейтенант Блаха не довърши гневните си упреци. Излезе съвсем тихо, за да не го усетят.

Тръгна, като дозакопчаваше коженото си палто, после по стар навик повдигна яката му, нахлупи козирката на фуражката си още по-ниско над очите и с професионална предпазливост огледа безлюдната улица.

След това забърза нагоре към хълмовете извън града.

С дълги и забързани крачки Блаха измина разстоянието до летището, прекоси дълбокия път и по най-късото разстояние стигна до дървената постройка в края на пистата. Там той опря гръб във вратата, внимателно се огледа и вмъкна високата си снага вътре.

Тогава откъм гората заслиза някаква сива и невзрачна като сянка фигура, която до този момент не се различаваше от сенките, хвърляни от заскрежените борови дървета и плетеницата от малини, къпини и хвойни под ниското, мрачно и надвиснало като тумбест корем снежно небе.

С няколко скока непознатият се приближи до вратата, зад която преди малко бе изчезнал Блаха. Напрегнато се ослуша, после опря длан на вратата, която — само привидно затворена — бавно се поддаде на натиска на ръката му.

В другата му ръка се появи пистолет:

— Хайде престанете, господин старши лейтенант! Достатъчно сте предавали!

Блаха рязко се обърна. Срещу себе си видя някакъв невзрачен човек с изтъркан тъмен балтон и изпомачкана черна шапка, който се усмихваше с лека ирония и се целеше в него с пистолета си. Блаха инстинктивно посегна към кобура под мишницата си, но непознатият го спря.

— Внимавайте, не мърдайте! Стрелям също така бързо и точно като вас! — И заповяда: — Поставете радиостанцията на пода! Придвижете я с крак към мен!

Блаха бавно се наведе и постави до краката си малката портативна радиостанция. После също така бавно я побутна с върха на обувката си към непознатия. Изпълняваше точно заповедите, но беше ясно, че трескаво мисли какво да предприеме, че търси някакво минимално разсейване на вниманието на непознатия, поне една стотна от секундата, в която да отклони дулото на пистолета му, насочен към онзи туптящ мускул на слепоочието му, където мощно пулсираше кръвта и набъбваше във вените. Искаше да се хвърли на земята, да направи парашутистко премятане, както го бяха обучавали, светкавично да извади оръжието си и още по-светкавично да стреля. Но не можеше. Господи, все още не можеше!

Непознатият продължи да го наблюдава мълчаливо, може би не знаеше какво да предприеме по-нататък, а може би само искаше да разстрои нервите му и да го накара да се почувствува безпомощен. Обаче ръката, с която държеше пистолета през тези дълги минути, вперил мрачно поглед в Блаха, дори не трепна. После каза:

— Сам ще си взема пистолета ви. Не бих искал сега да посегнете към него. Знаете ли какво? Засега седнете! Върху това! — Побутна с крак към него някакъв стар сандък, захвърлен в ъгъла.

Блаха изпълни заповедта му и седна, без обаче да изпуска непознатия от погледа си. Непрекъснато очакваше своя добър шанс.

Непознатият леко и неприятно се усмихна. Това пак беше по-скоро иронична гримаса, по-скоро намек за усмивка, отколкото истинска усмивка.

— Първо да си поговорим. Аз не бързам. Знаете ли какво бих искал да знам? Кой още, освен вас ще дойде тук?

В този момент се разнесе остър, повелителен глас:

— Аз! Горе ръцете! Хвърли пистолета и застани с лице към стената!

В рамката на вратата бе застанал Земан с автомат в ръка.

Непознатият дори не направи опит да се съпротивлява, пусна пистолета на пода и се обърна към стената.

Блаха облекчено стана:

— Отлично, Земан! Дойдохте точно навреме! Все пак от вас ще стане истински служител на милицията!

Лицето на Земан засия:

— Видяхте ли, господин старши лейтенант, Лойза беше прав. Най-накрая заловихме вражеската радиостанция. Преди малко Лойза пак регистрира онзи сигнал. Само за миг, но аз повече не можех да изчаквам.

Блаха приятелски го потупа по рамото:

— За което, Земан, ще получите повишение. И вие също, Бартик.

Той вдигна от пода пистолета на непознатия и го пъхна в джоба си. После се доближи до гърба на мъжа и професионално опипа с ръце тялото му.

— Няма друго оръжие. Сложете му белезници, Земан!

Земан постави белезници на ръцете на непознатия.

— А сега го отведете — заповяда Блаха. — Той си е ваш, имате право на него.

После се наведе и взе радиостанцията.

— Засега тази играчка ще остане при мен. Ще ида да се поогледам наоколо. Може да не е бил сам.

Блаха още веднъж изгледа непознатия и бързо излезе. Само след миг изчезна в гората.

След като Блаха излезе, Земан се приближи до чужденеца и го мушна с автомата си в гърба:

— Тръгвай!

Ала непознатият тихо процеди през зъби:

— Глупак! Свали ми белезниците! Та той е предател!

Земан го загледа смаяно и недоверчиво, нищо не разбираше.

— Аз съм лейтенант Житни от втори отдел на Областното управление на МВР. В левия горен джоб е легитимацията ми. Изпрати ме капитан Калина, когото много добре познаваш. Още от първия ден тук установих връзка с Бохумил Кржиж, секретаря на областния комитет на партията.

Господи, какви превратности! Та те могат да объркат и един стар опитен офицер, да не говорим за буйния, разпален и романтично настроен новак, какъвто Земан все още беше. На кого да повярва сега — на командира си или на този чужд, ироничен човек? В притеснението си Земан престана да бъде предпазлив, наведе дулото на автомата си и наистина бръкна в левия джоб на непознатия!

Там действително имаше легитимация!

Сега вече непознатият съвсем повелително заповяда:

— Тичай в Секретариата на партията! Бързо! Нека мобилизират доброволните отряди на милицията и да окупират летището! Това е техният канал на Запад. Не бива да допуснем и мишка да се промъкне от там!

9

На госпожа Инка й се струваше, че сънува някакъв кошмар. Първо преживя страшна уплаха, когато на вратата на аероклуба, където с трескава бързина бяха пристигнали с лимузината на Роберт, се появи старши лейтенант Блаха. Усмихна й се, ала тя изведнъж се ужаси от този висок жилест мъж, чието мускулесто тяло преди няколко дни бе галила в прегръдките си и все не можеше да му се насити. Роберт обаче й каза: — Това е човекът, който ни чака тук. Не се страхувайте, той е сигурен, хладнокръвен и точен като машина. Само че уплахата на госпожа Инка не премина. От този момент нататък страхът я душеше като примка на шията. Времето на очакването беше безкрайно. Безпомощното бездействие я угнетяваше, изпълваше я с отчаяние, а безпокойствието й се пренасяше и върху цялата група. Започна да се вайка:

— Какво ще стане с нас? Божичко, какво ли ще стане сега?

— Спокойно! Без истерии! — сгълча я Блаха. — Няма да ни оставят. Те са добри, сигурни момчета. Аз ги познавам.

Той усърдно работеше с радиостанцията, непрекъснато предаваше серия шифровани сигнали.

Изведнъж започна да ликува:

— Спокойно! Те вече летят към нас!

След малко в далечината, нейде над облаците, се разнесе глухо бръмчене на самолетен мотор.

— Вече са тук! Ура! Слава богу! — извика инженер Чадек и горната половина на тялото му изпълни малкото прозорче, през което нетърпеливо се наведе да погледне.

Настъпи суматоха. Всички мъже грабнаха багажите си и трескаво се втурнаха към изхода.

Обаче отец Макс им препречи пътя:

— Почакайте! Да няма никакво оживление отвън на пистата! Нека спокойно се приземят и когато ви дам сигнал, ще излезете!

Над летището започна да кръжи малък частен самолет, хората в него оглеждаха терена за кацане. Свещеникът, който стоеше пред клуба за безмоторно летене, им помаха с ръка и им посочи посоката на вятъра. Самолетът уверено се приземи, но моторите му останаха да работят. Той се приближаваше, плъзгайки се като приказна птица, която носеше на крилете си надежда.

— Кацна — обърна се свещеникът към хората в помещението и изкомандува:

— Напред!

От клуба към пистата бързо тръгна смутена групичка хора, които влачеха със себе си куфари и чанти.

В този момент обаче в другия край на летището затрещяха изстрели. Хората на пистата се огледаха и кръвта замръзна в жилите им.

Срещу тях тичаха в широк кордон мъже с червени ленти на ръкава.

Милицията!

И заедно с нея Кржиж, Земан, Бартик и непознатият.

Блаха яростно изкрещя на негово преподобие:

— Всичко отиде по дяволите, Майк! Онзи глупак го е пуснал! Бягай и стреляй!

И сам се обърна тичешком и изстреля серия патрони от своя пистолет. В същия момент кордонът от милиционери залегна.

А Макс съблече черното си свещеническо расо и от цивилния костюм, който носеше под него, извади пистолет. Затича след Блаха и започна да стреля. И неговата ръка беше на опитен стрелец, а не на духовник, който раздава благословия.

Госпожа Инка захвърли багажите си, падна, но бързо стана. Знаеше, че сега е в опасност животът й. Нейните опасения се потвърдиха. Може би и не съзнаваше много добре какво става. Само виждаше в далечината бягащия пред нея Блаха.

— Не ме оставяй тук, Павел! За бога! Вземи ме със себе си!

Тя се спъна, отново падна, но вече нямаше сили да се повдигне.

Двамата мъже пред нея бяха вече почти стигнали до самолета, обаче той отново се задвижи. Пилотът се бе изплашил, бе усетил, че нещо в плановете им не бе успяло, и не искаше да рискува.

Тогава Блаха изрева на Макс:

— Там на запад… е баварската граница… Бягай! — а самият той успя да настигне самолета, който вече се вдигаше във въздуха, и да се хване за открехнатата му вратичка.

В неговата постъпка имаше такава безразсъдна смелост, каскадьорско умение, което всяваше ужас. Престрелката стихна, сега всички гледаха нагоре като хипнотизирани.

Старши лейтенант Блаха известно време вися над пропастта, която непрекъснато се увеличаваше под него, а после нечии ръце му помогнаха да се изтегли през вратичката и да изчезне във вътрешността на самолета.

Машината се издигна във въздуха и бързо се отдалечи в западна посока.

Долу отново се завърза престрелка.

Но тези, които бяха горе, вече не я чуваха. Шумът на самолетните мотори я заглушаваше.

Четиримата души, които останаха на пистата — братята Чадек, щабният капитан Кристек и госпожа Инка — бавно се изправиха с високо вдигнати над главите ръце. Те бяха като замаяни, потресени, с бучаща празнота в главите. Тяхната надежда се топеше като малка точка в далечното мрачно зимно небе. Тя беше единствената им надежда да се спасят, която вече не можеха да стигнат с ръка. Двамата мъже, на които бяха повярвали и бяха поверили съдбата си, ги бяха изоставили. Единият непонятно как се бе издигнал като птица във въздуха, а другият…

Другият все още не се предаваше. Тичаше на зигзаг като заек, стреляше наслуки през рамо и почти достигаше гората. Там щеше да се спаси! Лисицата лесно може да се оправи в гората. Напразно ще я гонят ловците из храсталаците и деретата, из хилядите криволичещи пътечки. Кръгът зад него се затваряше, но гората беше близо, та със своите гъсти клончета и храсталаци да сложи преграда между тях — между преследвания и неговите преследвачи.

Но едва навлязъл в първите храсталаци, мъжът трябваше да спре, от уплаха усети сърцето си да бие чак в гърлото. В гърба му се бе забило твърдото дуло на оръжие и един груб прегракнал глас му заповяда:

— Хайде, стига толкова гоненица! Горе ръцете!

Той изпълни заповедта, но докато пускаше пистолета на земята, рязко удари назад с ръка, за да избие оръжието на противника, и се обърна. Пред себе си видя възрастен мъж с овехтяло палто, който го заплашваше не с пушка, а с една съвсем обикновена старческа тояга. Яростно се нахвърли върху него, за да го убие заради този трик, но вече беше късно.

Мигът, в който се бе забавил, бе достатъчен, за да го настигнат и обкръжат, тъй че сега в него се бяха прицелили десетки пушки и автомати.

Старият Видра рече:

— Ето ви го, момчета! Отведете го!

Тайнственият непознат, който всъщност се оказа лейтенант Житни от Специалните служби на МВР, с благодарност му стисна ръка:

— Имахме голям късмет. Това е един много опитен и опасен убиец, капитан Максимилиан Павлик от Франкфурт, на служба в СС. Такъв лов вече си струва!

— Жалко, че Блаха ни избяга — разочаровано рече Земан, — грешката е моя. Простете ми, другари!

— Нямаш грешка — отвърна Житни, — ние все някога ще го заловим, ще видиш. Поне аз още не съм се отказал!

После светкавично постави белезници на арестувания и рече:

— И така, край на приключенията, другари! Сега ни очаква вече не толкова романтична, но затова пък още по-трудна и отговорна работа!

И изкомандува:

— Да вървим!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.